Aceasta este povestea unei aventuri epocale...
o poveste a curiozității, curajului și perseverenței...
o poveste a felului în care europenii s-au îndreptat spre emisfera sudică pentru a privi stelele.
Direcția: Sud
Bun venit la ESO, Observatorul European din Emisfera Sudică!
Deși are 50 de ani, este mai plin de viață ca niciodată.
ESO este fereastra Europei către stele.
Aici astronomi din 15 tări
își unesc forțele pentru a descifra tainele Universului.
Cum?
Construind cel mai mare telescop de pe Pământ,
proiectând aparate și instrumente performante
pentru a scruta cerul.
Cu ele privesc corpurile cerești din apropiere și din depărtare,
de la comete care traversează Sistemul Solar
la galaxii îndepărtate, aproape de marginea spațiului și timpului,
oferindu-ne imagini proaspete și o perspectivă unică asupra Universului.
Un Univers plin de mistere nedezlegate și de secrete ascunse
și de o frumusețe care îți taie răsuflarea.
De pe piscurile îndepărtaților munți din Chile,
astronomii europeni încearcă să ajungă la stele.
Dar de ce din Chile?
Ce i-a determinat pe astronomi să meargă spre sud?
Observatorul Astronomic din Emisfera Sudică își are sediul principal în Garching, Germania,
dar din Europa, doar o parte a cerului poate fi văzută.
Pentru a completa sfera cerească, trebuie să călătorești spre sud.
Timp de secole, hărțile cerului din emisfera sudică arătau o mulțime de zone necunoscute -
O Terra Incognita a Universului.
1595.
Pentru prima dată, negustorii danezi navighează spre Indiile de Est.
Pe timp de noapte, navigatorii Pieter Keyser și Friederick de Houtman
au măsurat poziția a peste 130 de stele de pe cerul sudic.
La scurtă vreme, au apărut globuri și hărți cerești care arătau 12 constelații noi,
pe care europenii nu le mai văzuseră până atunci.
Britanicii au fost primii care au construit un avanpost astronomic
în emisfera sudică.
Observatorul Regal din Capul Bunei Speranțe a fost fondat în anul 1820
Puțin timp după acest moment, John Herschel își construiește propiul observator astronomic,
aproape de faimosul Table Mountain din Africa de Sud.
Ce priveliște!
Cer întunecat. Aglomerări luminoase și nori de stele deasupra capului.
Nu e de mirare că observatoarele din Harvard, Yale și Leiden
și-au plasat în scurt timp stațiile astronomice acolo.
Dar explorarea cerului sudic
a necesitat mult curaj, pasiune și perseverență.
Până acum 50 de ani
marea majoritate a telescoapelor erau localizate la nord de ecuator.
Deci, de ce este cerul sudic atât de important?
În primul rând, pentru că era un întins teritoriu neexplorat.
Pur si simplu nu se poate vedea tot cerul din Europa.
Cel mai bun exemplu este centrul Căii Lactee, galaxia în care trăim.
El este greu de observat din Emisfera de Nord,
dar în sud, se vede chiar deasupra capului.
Iar apoi mai există și Norii lui Magellan -
două mici galaxii care învecinează Calea Lactee.
Ele nu se pot vedea în Emisfera Nordică, dar sunt foarte vizibile dacă te afli la sud de Ecuator.
Apoi, în ultimul rând,
astronomii europeni s-au lovit întotdeauna de poluarea luminoasă și de vremea rea.
În sud mare parte din problemele lor își găsesc rezolvarea.
O plimbare cu barca în Olanda în iunie 1953 schimbă istoria.
Aici, pe IJselmeer,
astronomul german/american Walter Baade
și astronomul olandez Jan Oort
le-au mărturist colegilor planul lor de a înființa un observator european
în emisfera sudică.
În mod individual, nici o țară europeană nu putea concura cu Statele Unite,
dar împreună se putea realiza acest proiect.
Șapte luni mai târziu, 12 astronomi din 6 țări s-au adunat aici,
în impunătoarea Sală a Senatului din Universitatea din Leiden.
Au semnat o declarație,
prin care își exprimau dorința de a înființa un observator european în Africa de Sud.
Acest fapt a netezit calea apariției ESO.
Dar stai puțin... tocmai în Africa de Sud?
Ei bine, e logic, desigur.
Africa de Sud avea deja un observator în Capetown, și după 1909,
a mai înființat Observatorul Transvaal din Johannesburg.
Observatorul din Leiden își avea sediul în Hartebeespoort.
În 1995,
astronomii au montat echipamente de testare pentru a găsi cel mai potrivit loc pentru un telescop mare.
Zeekoegat din Great Karoo sau Tafelkopje, în Bloemfontein,
dar vremea nu era favorabilă.
În jurul anului 1960, atenția le-a fost îndreptată către peisajul accidentat din nordul statului Chile în America de Sud.
Astronomii americani plănuiau de asemenea
să inființeze acolo propriul lor observator din Emisfera de Sud.
Expedițiile istovitoare cu caii i-au convins că acolo erau condiții atmosferice mai bune decât în Africa de Sud.
În 1963, zarurile au fost deja aruncate. Chile era locul ideal.
6 luni mai târziu, în Cerro La Silla a fost ales
viitorul sediu al Observatorului European din Emisfera Sudică.
ESO nu mai era un vis neîmplinit.
Într-un final, cinci țări europene au semnat Convenția ESO la 5 octombrie 1962 –
ziua oficială a Observatorului European din Emisfera Sudică.
Belgia, Germani, Franța, Olanda și Suedia
erau ferm convinse că împreună vor ajunge la stelele din emisfera sudică.
La Silla și împrejurimile sale au fost cumpărate de la guvernul chilian.
O șosea a fost construită în mijlocul pustietății.
Primul telescop ESO a luat naștere la o oțelărie din Rotterdam
și în Decembrie 1966
Observatorul European din Emisfera Sudică și-a deschis primul ochi spre cer.
Europa se îmbarcase în marea călătorie a descoperirilor cosmice.