Observatorul ESO La Silla într-o noapte fără lună, în adâncul deșertului Atacama din Chile.
Ar trebui să fie foarte întuneric - dar ciudate nuanțe de verde și roșu pot fi văzute licărind pe cer.
Ce sunt aceste străluciri misterioase? Și de ce par a fi tot mai frecvente?
Acesta este ESOcast! Informaţii ştiinţifice de ultimă oră şi viața din spatele scenei la ESO, Observatorul Sudic European.
Soarele inundă constant atmosfera Pământului cu radiații în variate lungimi de undă.
Lumina solară ultravioletă distruge moleculele de oxigen și azot în timpul zilei
și aceasta declanșează un lanț de reacții chimice complexe. Ca urmare, se creează noi molecule precum ozonul.
Când vine noaptea, unele dintre aceste molecule contiună să ia parte la alte reacții și coliziuni,
făcându-le să radieze lumină. Acest proces este cunoscut sub numele de chimioluminiscență.
Rezultatul se vede pe cerul nocturn ca o licărire stranie - un efect numit strălucire atmosferică nocturnă.
Cu ochiul liber, culorile acestei străluciri atmosferice nocturne sunt invizibile
dar fotografierea senzitivă cu unghi larg arată fine nuanțe de verde sau roșu ale acestui fenomen.
Uneori, strălucirea atmosferică nocturnă pare a fi doar o tentă slabă de culoare la orizont
dar poate fi de asemenea o colecție de forme de culoare în schimbare.
Stratul verde al strălucirii atmosferice nocturne se află la aproximativ 100 km de sol.
Aici este văzut de pe Stația Spațială Internațională.
Dar există și o vagă tentă roșiatică de aer luminiscent la altitudini cuprinse între 150 și 300 de kilometri.
Amploarea, culoarea și luminozitatea strălucirii atmosferice nocturne variază în funcție de timp și de loc,
fiind influențate de diverși factori. De exemplu, strălucirea roșie tinde să fie mai luminoasă
la începutul nopții. Dar la miezul nopții și mai târziu, poate fi foarte slabă.
Iar Cerro Paranal, căminul VLT, se întâmplă să fie situat sub ceea ce este cunoscut ca
Anomalia Atlanticului de Sud. Aici, câmpul magnetic protector al Pământului, care împiedică particulele
să ajungă la sol, este redus și mai multe particule solare ating atmosfera.
Asta poate amplifica strălucirea atmosferică nocturnă.
Strălucirea atmosferică nocturnă poate apărea și în formațiuni ciudate numite valuri gravitaționale.
Acestea sunt formate din straturi de aer cu presiune alternativă, ce pot crește cu înălțimea pe măsură ce aerul se rarefiază.
Înțelegem ce produce strălucirea atmosferică nocturnă, dar de ce apare din ce în ce mai des
în fotografiile făcute la siturile ESO din Chile în ultimii cinci ani?
A devenit mai frecventă strălucirea atmosferică nocturnă?
Ar putea fi cauzată de o schimbare globală a modelelor climatice?
Răspunsul nu este clar.
Dezvoltarea rapidă a aparatelor foto digitale în ultima vreme pare să joace un rol,
permițând detectarea mai frecventă a unor detalii subtile pe cerul nocturn.
Dar camere identice au arătat cerul complet diferit la doar câteva săptămâni distanță.
Cum strălucirea atmosferică nocturnă este declanșată de radiațiile ultraviolete emise de Soare,
schimbari ale activității solare pot avea un impact major asupra strălucirii atmosferice nocturne.
Soarele trece prin cicluri de activitate joasă și înaltă la fiecare 11 ani și a fost activ în ultimii ani.
Acesta pare a fi principalul motiv al amplificării recente a strălucirii atmosferice nocturne.
Cel mai recent ciclu de activitate solară ridicată, care coincide cu fotografia digitală mai senzitivă,
ne-a oferit prima imagine detaliată a acestui ciudat fenomen.
Strălucirea atmosferică nocturnă poate fi frumoasă și fotogenică, dar în același timp afectează și observațiile științifice.
Anumite tipuri de strălucire atmosferică nocturnă dau naștere unor modele de fundal pe imaginile în infraroșu
ale telescopului VISTA, pe măsură ce profilul strălucirii atmosferice nocturne se deplasează între expuneri.
Într-un fel sau altul, este o trăsătură a manifestării celeste în siturile ESO.
Chiar într-unul dintre cele mai întunecate locuri de pe planetă, cerul nu este complet negu!
Transcrierea: ESO; Traducerea: Daniela H.S.