Poušť Atacama na severu Chile je proslulá svou temnou noční oblohou,
již si v celé její kráse můžeme užít díky absenci světelného znečištění.
Ale ani ta nejtemnější noc není zcela temná.
Astronomové observatoří ESO se často setkávají s přírodním světelným jevem
známým jako zvířetníkové světlo.
Sledujete ESOcast!
Špičková věda a život v zákulisí ESO, Evropské jižní observatoře.
Průvodcem při zkoumání hranic možností je Dr. J, alias Dr. Joe Liske.
Vítejte u další epizody ESOcast!
Observatoře ESO jsou v tak neuvěřitelně tmavých místech,
že jediné, co je osvětluje za bezměsíčných nocí,
je slabé světlo miliard hvězd tvořících Mléčnou dráhu.
Je tu však celá řada dalších zajímavých jevů,
které můžeme pozorovat na obloze klenoucí se nad teleskopy.
Patří mezi ně například slabý závoj atmosférického světélkování,
a občas se zjevující rudí skřítci nad podivnými vzdálenými bouřemi.
A pak také, každou noc, obzvlášť krátce po setmění nebo před rozedněním,
se na obloze objevuje tento mlhavý světelný sloup.
Začíná těsně nad horizontem a směřuje vzhůru.
Této mlhavé záři se říká zvířetníkové světlo.
Krátce po západu Slunce, ve chvíli, kdy se začínají na obloze objevovat hvězdy,
začínají být patrné první náznaky zvířetníkového světla.
A jak se poušť noří to temnoty, světlo je čím dál výraznější
a začíná být vidět jako jasný sloup světla stoupající nad horizont.
Tento zářící sloup se pohybuje po obloze spolu s hvězdami
a jak se Země otáčí okolo své osy, časem zmizí pod obzorem.
Ještě po západu nejjasnější části zvířetníkového světla pod obzor
zůstávají jeho stopy na obloze viditelné,
i když teď už připomíná spíše velmi slabý mlhavý most, ten ale ráno před rozedněním
opět zjasňuje.
Původ zvířetníkového světla najdeme ve vnitřní Sluneční soustavě.
Slunce je obklopeno spoustou částeček ledu a prachu,
které jsou neustále doplňovány při rozpadu komet a srážkách asteroidů.
Tyto částečky se rozptýlí do tenkého disku, stejného, v jakém v prostoru obíhají planety.
Když se na tento disk díváme ze Země, vypadá jako úzká cestička táhnoucí se oblohou.
Říkáme jí ekliptika - podél ní se oblohou zdánlivě posouvají Slunce, Měsíc i planety.
Zvířetníkové světlo vzniká tehdy, když se světlo přicházející od Slunce na částečkách tvořících disk
rozptyluje směrem k Zemi.
Při pohledu ze Země to pak vypadá jako souvislý pás světla podél ekliptiky,
který se vzdáleností od Slunce slábne.
Podél ekliptiky se samozřejmě nacházejí také souhvězdí zvěrokruhu neboli zvířetníku.
A proto této tajemné záři říkáme zvířetníkové světlo.
Vysoko na obloze se také na ekliptice nachází světelná skvrna známá jako
"protisvit", mezinárodně označovaná termínem Gegenschein.
Název vymyslel německý učenec Alexander von Humboldt.
Tento jev vytváří sluneční světlo zpětně odražené od částeček meziplanetárního prachu.
Na obloze jej najdeme přesně naproti Slunci.
Podobný jev můžeme zažít v pozemském ovzduší.
Když se za mlhavého počasí ohlédneme zpět ke Slunci,
můžeme okolo našeho stínu na zemi vidět světelné halo zvané gloriola.
Zvířetníkové světlo pravděpodobně poprvé zkoumali na konci 17. století
italský astronom Giovanni Cassini a švýcarský matematik Nicolas Fatio de Duilier.
Byli touto září na obloze úplně fascinováni a navíc v 17. století
bylo jen minimální světelné znečištění, a tak pro ně bylo pozorování
tohoto jevu relativně snadné i z měst.
Současná pozorování ukazují,
že zvířetníkové světlo se možná objevuje nejen v naší Sluneční soustavě.
Data interferometru VLT na observatoři ESO Paranal
odhalila, že také mnohé cizí planetární soustavy jsou obklopené meziplanetární prachem.
Zvířetníkové světlo je skutečně fotogenický jev,
a tak není překvapením, že se stalo populárním cílem nočních fotografů v poušti Atacama.
Skutečnost, že je zvířetníkové světlo tak nápadné na observatořích ESO,
je překrásnou ukázkou toho, jak skvělé jsou pozorovací podmínky na těchto stanovištích.
Dr. J. se loučí s dnešní epizodou ESOcast. Nashledanou příště u dalšího kosmického dobrodružství.
Text titulků ESO; překlad Jan Veselý, Hvězdárna a planetárium v Hradci Králové