Je to příběh o impozantním dobrodružství...
Příběh zvídavosti, statečnosti a houževnatosti kosmických rozměrů...
Příběh o tom, jak se Evropa vydala na jih zkoumat hvězdy.
Směr jih
Vítá vás ESO, Evropská jižní observatoř.
V padesáti letech je v nejlepší kondici.
ESO je bránou Evropy ke hvězdám.
Astronomové z 15 zemí
tu spojili síly, aby zkoumali tajemství vesmíru.
Jak?
Vybudováním největších teleskopů na Zemi.
Sestrojením citlivých kamer a přístrojů.
Pečlivým prohledáváním oblohy.
Jejich práce se zaměřila na objekty blízké i daleké,
od komet křižujících Sluneční soustavou,
po vzdálené galaxie na samém okraji prostoru a času,
přinesla nové pochopení a zcela nový pohled na vesmír.
Vesmír hlubokých záhad a skrytých tajemství.
A závratné nádhery.
Z odlehlých vrcholků hor v Chile
evropští astronomové natahují ruce po hvězdách.
Proč právě v Chile?
Co přimělo astronomy vydat se na jih?
Evropská jižní observatoř je řízena z německého Garchingu,
ale z Evropy můžeme pozorovat jen část oblohy.
Abychom zaplnili chybějící části, musíme na jih.
Dlouhá staletí obsahovaly mapy jižní oblohy prázdné oblasti –
bílá místa na mapách nebes.
1595
Holandští obchodníci poprvé vyslali loďstvo do "Východní Indie"
Navigátoři Pieter Keyser a Frederik de Houtman po nocích
měřili pozice více než 130 hvězd jižní oblohy.
Na nebeské glóby a mapy záhy přibylo 12 nových souhvězdí,
která předtím žádný Evropan neviděl.
Britové jako první postavili stálou astronomickou pozorovatelnu
na jižní polokouli.
Královská observatoř na Mysu Dobré naděje byla založena v roce 1820.
Jen krátce poté, co John Herschel postavil svou sokromou hvězdárnu
nedaleko známé jihoafrické Tabulové hory.
To je pohled!
Temná obloha. Jasné hvězdokupy a hvězdná oblaka nad hlavou.
Není divu, že další observatoře - Harvard, Yale a Leiden
se přidaly s vlastními jižními stanicemi.
Výzkum jižní oblohy však
stále vyžaduje mnoho odvahy, nadšení a houževnatosti.
Ještě před 50 lety
se téměř všechny velké dalekohledy nacházely severně od rovníku.
Proč je tedy jižní obloha tak důležitá?
Především proto, že jde velkou měrou o nezmapované území.
A z Evropy prostě nemůžeme vidět celou oblohu.
Důležitým příkladem je střed Mléčné dráhy, naší domovské galaxie.
Ze severní polokoule moc dobře vidět není,
ale na jižní se pohybuje vysoko nad hlavou.
A pak jsou tu Magellanova mračna –
dvě malé galaxie – průvodci Mléčné dráhy.
Ze severu nejsou vidět, ale jižně od rovníku jsou velmi nápadné.
A konečně,
evropské astronomy sužuje světelné znečištění a špatné počasí.
Útěk na jih řeší většinu těchto problémů.
Vyhlídková cesta lodí v Nizozemsku, červen 1953.
Právě tady, na lodi IJsselmeer,
německo-americký astronom Walter Baade
a holandský astronom Jan Oort
seznámili své kolegy s plánem evropské hvězdárny
na jižní polokouli.
Žádný z evropských států nemůže sám soupeřit se Spojenými státy.
Společně by však mohly.
O sedm měsíců později se dvanáct astronomů ze šesti zemí sešlo
ve slavnostní síni Senátu Leidenské univerzity.
Podepsali prohlášení
vyjadřující odhodlání založit evropskou observatoř v Jižní Africe.
Tím otevřeli cestu ke zrodu ESO.
Ale počkat!... V Jižní Africe?
Smysl to samozřejmě dávalo.
Jižní Afrika už měla observatoř na Mysu Dobré naděje a od roku 1909
Transvaalskou observatoř v Johannesburgu.
Leidenská observatoř měla vlastní jižní pobočku v Hartebeespoortu.
V roce 1955
astronomové postavili testovací zařízení s cílem najít nejlepší místo pro velký dalekohled.
V Zeekoegat v provincii Great Karoo a v Tafelkopje v Bloemfontein.
Počasí tam však vůbec nebylo příznivé.
Kolem roku 1960 se pozornost přesunula k surovému kraji na severu Chile.
Také Američané plánovali
postavit svou jižní observatoř právě tady.
Drsné expedice na koňských hřbetech vedly k nalezení lepších podmínek než na jihu Afriky.
V roce 1963 padlo rozhodnutí. Bude to Chile.
O šest měsíců později byla vybrána Cerro La Silla
jako budoucí stanoviště Evropské jižní observatoře.
ESO už nebyla vzdáleným snem.
Pět evropských zemí nakonec podepsalo dohodu o ESO 5. října 1962 –
to je oficiální datum narození Evropské jižní observatoře.
Belgie, Německo, Francie, Nizozemsko a Švédsko
se pevně zavázaly společně dosáhnout na jižní hvězdy.
Hora La Silla a okolí byla zakoupena od Chilské vlády.
Do nikam byla přivedena silnice.
První teleskop ESO byl vyroben v Rotterdamském strojírenském podniku.
A v prosinci 1966
se první oko Evropské jižní observatoře zahledělo na oblohu.
Evropa se vydala na velkou výpravu za kosmickými objevy.
Pohled vzhůru
Před 167 000 lety v malé galaxii obíhající okolo Mléčné dráhy explodovala hvězda.
V době, kdy došlo ke vzdálené explozi,
Homo sapiens se teprve začal potulovat africkou savanou.
Kosmického ohňostroje si však nikdo nemohl všimnout,
protože světelný záblesk se teprve vydal na svou dlouhou cestu k Zemi.
Když mělo světlo supernovy za sebou 98% cesty,
řečtí filozofové právě začínali přemýšlet o povaze kosmu.
Těsně před tím, než světlo dosáhlo Země,
zkoušel Galileo Galilei pozorovat nebe prvními jednoduchými dalekohledy.
A 24. února 1987,
když fotony pocházející z exploze konečně zalily naši planetu,
byli astronomové připraveni pozorovat supernovu do nejmenších detailů.
Supernova 1987A
vzplála na jižní obloze –
nebyla pozorovatelná z Evropy ani Spojených států.
Právě tehdy ESO postavila své první velké dalekohledy v Chile.
Díky tomu mohli astronomové sledovat kosmické divadlo z první řady.
Dalekohled je samozřejmě tím hlavním nástrojem,
který nám dovoluje odhalovat tajemství vesmíru.
Dalekohledy soustřeďují mnohem víc světla než prosté lidské oko,
takže zaznamenají slabší hvězdy a umožňují nám dohlédnout dále.
Podobně jako lupa také ukazují jemnější detaily.
Jsou-li vybaveny citlivými kamerami a spektrografy,
poskytují nám přehršel informací o planetách, hvězdách a galaxiích.
První teleskopy ESO na La Silla byly pestrou směsicí
od malých národních přístrojů
až po velké astrografy a širokoúhlé kamery.
2,2 metrový teleskop – dnes mu je skoro 30 roků –
stále přináší jedny z nejpozoruhodnějších pohledů na kosmos.
Na vrcholu Cerro La Silla
se nachází největší počin rané éry ESO – 3,6 metrový teleskop.
Ve svých 35 letech dnes vede druhý život jako lovec planet.
Švédští astronomové také vybudovali lesklou parabolu o průměru 15 metrů,
s níž studují mikrovlnné záření chladných kosmických oblaků.
Společně nám tyto teleskopy pomohly pochopit vesmír, v němž žijeme.
Země je jen jednou z osmi planet Sluneční soustavy.
Od maličkého Merkuru po obří Jupiter,
jsou tyto kamenné či plynné koule tvořeny pozůstatky po formování Slunce.
Slunce je pak úplně obyčejná hvězda v Mléčné dráze.
Pouhá tečka světla mezi stovkami miliard podobných hvězd –
a také nadmutých rudých obrů, zhroucených bílých trpaslíků
a rychle rotujících neutronových hvězd.
Spirální ramena Mléčné dráhy jsou poseta žhnoucími mlhovinami,
v nichž se rodí zářivé kupy novorozených hvězd,
zatímco okolo galaxie pomalu bloudí staré kulové hvězdokupy.
A Mléčná dráha je jen jednou z nespočetných galaxií v širém vesmíru,
který se od velkého třesku neustále rozpíná, už téměř 14 miliard let.
Za posledních 50 let ESO pomohla najít naše místo ve vesmíru.
A pohledem vzhůru jsme také objevili, odkud pocházíme.
Jsme součástí velkého kosmického příběhu. Nebýt hvězd, nebyli bychom tady.
Na začátku byly ve vesmíru jen vodík a hélium, dva nejlehčí prvky.
Hvězdy jsou však nukleárními pecemi, v nichž se lehké prvky mění v těžší.
A supernovy, jako 1987A,
rozsévají produkty hvězdné alchymie po celém vesmíru.
Když před 4,6 mld. roků vznikala Sluneční soustava,
obsahovala stopové množství těchto těžších prvků.
Kovů a křemičitanů, ale také uhlíku a kyslíku.
Uhlík v našich svalech, železo v naší krvi a vápník v našich kostech
se utvářely ve hvězdách prvních generací.
Vy i já jsme doslova původem z nebes.
Odpovědi však vždycky přinášejí nové otázky.
Čím více toho poznáme, tím více se záhada prohloubí.
Odkud pocházejí galaxie a jaký je čeká osud?
Existují tam někde další sluneční soustavy a mohl by existovat mimozemský život?
A co se ukrývá v temném srdci naší Mléčné dráhy?
Astronomové nepochybně potřebovali mocnější dalekohledy.
A ESO jim opatřila nové, převratné přístroje.
Ostré vidění
Na velikosti záleží - alespoň pokud jde o zrcadla dalekohledů.
Ale větší zrcadla musí mít velkou tloušťku, aby se vlastní vahou nedeformovala.
Opravdu velká zrcadla se však bez ohledu na tloušťku tak jako tak deformují.
Řešení? Tenká, lehká zrcadla - a kouzelnický trik zvaný aktivní optika.
ESO začala razit cestu této technologii koncem 80. let.
prostřednictvím NTT - "Teleskopu nové technologie".
A tohle je současná špička.
Zrcadla teleskopů VLT mají průměr 8,2 metrů...
...ale tloušťku jen 20 centimetrů.
A tohle je to kouzlo:
počítačem řízený podpůrný systém se stará o to,
aby zrcadla měla po celou dobu požadovaný tvar s nanometrovou přesností.
VLT je vlajkovou lodí ESO.
Jde o čtyři teleskopy pracující společnými silami na vrcholu Cerro Paranal v severní Chile.
Byly vybudovány koncem 90.let
a jsou vybaveny nejlepšími dostupnými astronomickými technologiemi.
Uprostřed pouště Atacama vytvořila ESO astronomický ráj.
Vědci bydlí v La Residencia,
penzionu částečně ukrytém pod prachem a kamením
jednoho z nejsušších míst na této planetě.
Uvnitř však bují palmy, láká bazén a... vynikající chilské dobroty
Samozřejmě,
"obchodním trhákem" VLT není bazén,
ale bezkonkurenční pohled na vesmír.
Bez tenkých zrcadel s aktivní optikou by VLT nebyl realizovatelný.
Je tu však ještě něco.
Hvězdy se i v nejlepších a největších dalekohledech jeví rozmazané.
Proč? - Zemská atmosféra obraz zkresluje.
Představme si druhý kouzelnický trik: adaptivní optiku.
Do noční oblohy nad Paranalem vystřelují laserové paprsky, aby vytvořily umělé hvězdy.
Snímače pomocí umělých hvězd měří zkreslení způsobené atmosférou.
A několikasetkrát za sekundu
je obraz korigován pomocí počítačem ovládaných pružných zrcadel.
A výsledek? Jako kdyby chvějící se vzduch vůbec neexistoval.
Podívejte se na ten rozdíl!
Mléčná dráha je velká spirální galaxie.
A v jejím jádru – 27 000 světelných roků od nás –
se ukrývá tajemství, které ESO pomocí VLT pomohla odhalit.
V pohledu na jádro Mléčné dráhy nám brání těžká prachová mračna.
Citlivé infračervené kamery však dokáží prachem proniknout
a odkrýt, co se nachází za nimi.
S podporou adaptivní optiky odhalily desítky rudých obrů.
A během let je vidět, jak se hvězdy pohybují!
Obíhají okolo neviditelného objektu v samém centru Mléčné dráhy.
Z jejich pohybu lze usoudit, že neviditelný objekt musí mít mimořádně velkou hmotnost.
Je to černá veledíra o hmotnosti 4,3 miliónů hmotnosti Slunce.
Astronomové dokonce pozorovali výrony plynu z oblaků,
které padají do černé díry.
To vše bylo odhaleno díky schopnostem adaptivní optiky.
Tenká zrcadla a aktivní optika tedy umožnily stavbu obřích teleskopů.
A adaptivní optika se postará o chvění vzduchu,
takže získáváme mimořádně ostré obrazy.
To ale ještě nejsou všechy kouzelnické triky.
Je tu ještě třetí. Jmenuje se interferometrie.
VLT tvoří čtyři dalkekohledy.
Společně mohou fungovat jako virtuální teleskop o průměru 130 metrů.
Světlo soustředěné jednotlivými dalekohledy se systémem vakuových tunelů
přivádí do jednoho místa v podzemní laboratoři.
Tady se světelné vlny skládají pomocí laserové metrologie a složitých zpožďovacích linek.
Výsledkem je světlo získané spojenými silami čtyř 8,2 metrových zrcadel,
a ostříží zrak imaginárního teleskopu velkého jako padesát tenisových kurtů.
Čtyři pomocné dalekohledy dávají celé soustavě větší flexibilitu.
Oproti čtyřem obrům se mohou zdát maličké.
I tak mají jejich zrcadla průměr 1,8 metrů.
To je více než měřilo před sto lety zrcadlo největšího dalekohledu na světě!
Optická interferometrie je tak trochu zázrak.
Hvězdný zázrak, který vládne v poušti.
A výsledky jsou působivé.
Interferometr VLT rozliší 50x menší detaily
než Hubblův teleskop.
Poskytl nám například detailní pohled na "upíří dvojhvězdu".
Jedna hvězda "krade"materiál své sousedce.
Okolo Betelgeuse byly detekovány nepravidelné chuchvalce prachu –
jde o hvězdného obra, jenž se jednou stane supernovou.
A v zaprášených discích okolo nově narozených hvězd astronomové našli...
...stavební materiál na budoucí světy podobné Zemi.
VLT je nejostřejším astronomickým okem, jaké má lidstvo k dispozici.
Astronomové však mají další myšlenky na zvětšení svých obzorů
a rozšíření svého pohledu.
Na Evropské jižní observatoři
se naučili vidět vesmír ve zcela jiném světle.
Změna pohledu
Nádherná muzika, že?
Ale představte si, že bychom měli vadu sluchu.
Co kdybychom neslyšeli nízké frekvence?
Nebo vysoké frekvence?
Astronomové bývají v podobné situaci.
Lidské oko je citlivé jen k malé části záření, jež přichází z vesmíru.
Nevidíme světlo s kratšími vlnovými délkami než mají fialové vlny,
nebo delšími než červené vlny.
Nejsme schopni vnímat celou kosmickou symfonii.
Infračervené neboli tepelné záření objevil William Herschel v roce 1800.
V temné místnosti mě nevidíte.
Ale nasaďte infračervené brýle a "vidíte" teplo mého těla.
Podobně infračervené teleskopy odhalují objekty tak chladné, že nevydávají viditelné světlo,
například temná oblaka plynu a prachu, v nichž se rodí hvězdy a planety.
Po desítky let
se astronomové ESO usilovně snažili zkoumat vesmír
v infračerveném oboru,
ale první detektory byly malé a tudíž neúčinné.
Poskytovaly nám jen rozmazaný pohled na infračervenou oblohu.
Dnešní infračervené kamery jsou velké a výkonné.
Pro zvýšení citlivosti jsou chlazeny na velmi nízké teploty.
A dalekohledy VLT observatoře ESO jsou kontruovány tak, aby je co nejlépe využily.
Některé technologické triky, jako interferometrie, fungují pouze v infračerveném oboru.
Rozšířili jsme náš obzor, abychom objevili vesmír v novém světle.
Tato temná bublina je oblak prachu. Zastírá pohled na hvězdy v pozadí.
V infračerveném oboru však vidíme přímo skrz prach.
A toto je Velká mlhovina v Orionu, hvězdná porodnice.
Většina hvězdných novorozeňat je ukryta v oblacích prachu.
Opět to je infračervené záření, jež nám pomůže nahlédnout na tvorbu hvězd!
Na konci svého života hvězdy odhazují oblaka plynu.
Výstavní klenoty v optickém oboru
– ale infračervený obraz ukazuje mnohem více detailů.
Nezapomeňme na hvězdy a oblaka plynu
zachycená černou veledírou v jádru Méčné dráhy.
Bez infračervených kamer bychom je nikdy neviděli.
V jiných galaxiích
odhalila infračervená pozorování skutečné rozložení hvězd podobných Slunci.
Ty nejvzdálenější galaxie lze studovat pouze v infračerveném oboru.
Jejich světlo bylo posunuto k dlouhým vlnám
expanzí vesmíru.
Nedaleko Paranalu je malá hora s jedinou budovou na vrcholu.
Uvnitř budovy je teleskop VISTA o průměru 4,1 metru.
Byl sestrojen ve Velké Británii, jež je desátým členem ESO.
Nyní VISTA pracuje pouze v infračervené oboru.
Využívá obří kameru o hmotnosti velkého auta.
Samozřejmě, že VISTA umožňuje důkladnou vizitu infračerveného vesmíru.
ESO se věnovala optické astronomii od svého založení před 50 lety.
Infračervené astronomii se věnuje 30 let.
V kosmické symfonii jsou však ještě další rejstříky.
Pět tisíc metrů nad hladinou moře, vysoko v chilských Andách,
leží náhorní plošina Chajnantor.
Astronomie se nikdy nevyšplhala do větší výšky.
Na Chajnantoru se zabydlela ALMA
– Atacama Large Millimeter/submillimeter Array.
ALMA je ještě ve výstavbě.
Na místě tak nepřátelském je obtížné i dýchat!
Po zprovoznění prvních 10 antén ze 66
pořídila ALMA první pozorování na podzim roku 2011.
Milimetrové vlny z vesmíru. Abychom je mohli pozorovat, musíme být vysoko a v suchu.
Chajnantor je z tohoto pohledu jedno z nejlepších míst na Zemi.
Ve dvojici kolidujících galaxií vidíme oblaka chladného plynu a tmavého prachu.
Tady nedochází ke zrodu hvězd, ale k jejich početí.
A co tyto spirály ve výronech plynu z umírající hvězdy?
Mohly by být způsobeny obíhající planetou?
Změnou pohledu na vesmír
se blížíme k pochopení vzniku planet, hvězd a galaxií.
K poslechu celé kosmické symfonie.
Oslovit veřejnost
Stephane Guisard miluje hvězdy.
Není divu, že miluje také severní Chile.
Pohled na vesmír z těchto míst patří k těm nejlepším.
A není divu, že má rád Evropskou jižní observatoř
– evropské astronomické oko.
Stephane je oceňovaný francouzský fotograf a tvůrce.
Je také jedním z fotografických vyslanců ESO.
V obrazech, jež berou dech, zachycuje osamělost pouště Atacama,
hi-tech dokonalost obřích teleskopů
a velkolepou nádheru noční oblohy.
Stejně jako další fotoambasadoři z celého světa
pomáhá Stephane šířit poselství ESO.
Poselství zvídavosti, přemýšlení a inspirace,
předávané prostřednictvím spolupráce a komunikace.
Spolupráce byla vždycky základem úspěchu ESO.
Před 50 lety
Evropská jižní observatoř
začínala s pěti zakládajícími zeměmi:
Belgií, Francií, Německem, Nizozemskem a Švédskem.
Brzy se přidaly další evropské země.
Dánsko v roce 1967, Itálie a Švýcarsko (1982). Portugalsko (2001).
Velká Británie v roce 2002.
V minulé dekádě pak Finsko, Španělsko, Česká republika a Rakousko
rozšířily řady největší evropské astronomické organizace.
Úplně nedávno se 15. členem ESO stala Brazílie,
první neevropská země.
Kdo ví, co ještě přinese budoucnost.
Spolupráce umožňuje členským státům astronomický výzkum nejlepší možné úrovně
na největších observatořích světa.
Prospívá to i jejich hospodářství.
ESO úzce spolupracuje s průmyslem v Evropě i v Chile.
Musely být vybudovány přístupové silnice.
Vrcholy hor musely být nivelizovány.
Italské průmyslové konsorcium AES
sestrojilo základní konstrukci čtyř teleskopů VLT.
Každý teleskop váží nějakých 430 tun.
Také postavili obří kopule vysoké jako desetipatrová budova.
Německá firma Schott vyrobila unikátní zrcadla pro VLT
– při průměru přes 8 metrů mají tloušťku jen 20 cm.
Ve francouzské REOSC
byla zrcadla vyleštěna s přesností miliontiny milimetru
a poté se vydala na dlouhou cestu na Paranal.
Univerzity a výzkumné instituce v Evropě zatím
vyvinuly citlivé kamery a spektrometry.
Teleskopy ESO byly vybudovány za peníze z daní.
Za vaše peníze.
A proto i vám náleží část vědeckého vzrušení.
Například webové stránky ESO jsou bohatým zdrojem astronomických informací,
obsahují tisíce nádherných obrázků a videí.
ESO také vydává časopisy, tiskové zprávy
a videodokumenty, z nichž jeden právě sledujete.
A na celém světě
ESO přispívá k výstavám a veletrhům vědy.
Je nespočet cest, jak přispět ke zkoumání kosmu!
Věděli jste, že jména čtyř teleskopů VLT
vymyslela mladá chislká dívka?
17 letá Jorssy Albanez Castilla
navrhla jména Antu, Kueyen, Melipal a Yepun
– v jazyce Mapučů Slunce, Měsíc, Jižní kříž a Venuše.
Zapojení školních dětí a studentů jako je Jorssy je důležité.
Právě tam míří vzdělávací aktivity ESO,
ke studentským cvičením a školním přednáškám.
Když v roce 2004 přecházela planeta Venuše před Sluncem,
byl sestaven speciální program pro evropské studenty a učitele.
A v roce 2009, během Mezinárodního roku astronomie,
ESO oslovila miliony školních dětí a studentů na celém světě.
Konec konců, dnešní děti jsou zítřejší astronomové.
Pokud nás něco oslovuje, samotnému vesmíru se nic nevyrovná.
Astronomie je vizuální věda.
Snímky galaxií, hvězdokup a hvězdných porodnic rozněcují naši fantazii.
Když se nezabývají vědou,
jsou teleskopy ESO občas využívány v programu "Kosmické klenoty"
– jde o pořizování snímků čistě pro vzdělávání a informování veřejnosti.
Ostatně: jeden obrázek dá za tisíc slov.
Veřejnost se může dokonce účastnit tvorby těchto ohromujících snímků
prostřednictvím soutěží "Ztracené poklady".
V roce 2010 vyhrál tuto soutěž ruský astronom amatér Igor Čekalin.
Jeho nádherné obrazy vycházejí z vědeckých dat.
Členské státy, průmysl a univerzity.
Díky spolupráci na všech možných úrovních
se ESO stala jednou z nejúspěšnějších astronomických organizací na světě.
A díky její snaze o zapojení veřejnosti jste zváni k účasti na tomto dobrodružství.
Vesmír je otevřen vašim objevům.
Honba za světlem
Půl století
představuje Evropská jižní observatoř to nejlepší z vesmírných krás.
Světlo hvězd zaplavuje Zemi
Obří teleskopy zachycují kosmické fotony
a živí jimi nejmodernější kamery a spektroskopy.
Dnešní astronomické snímky se velmi liší od těch z šedesátých let.
Když ESO v roce 1962 začínala,
astronomové používali velké skleněné fotografické desky.
Nebyly moc citlivé a obtížně se s nimi pracovalo.
Dnešní elektronické detektory jsou něco úplně jiného!
Zachytí téměř každý foton.
Snímky jsou k dispozici okamžitě.
A, co je nejdůležitější,
mohou být zpracovány a analyzovány počítačovým softwarem.
Astronomie se stala digitální vědou.
Dalekohledy ESO jsou vybaveny jedněmi z největších
a nejcitlivějších detektorů na světě.
Kamera VISTA jich má dokonce 16, celkem 67 milionů pixelů.
Tento velký stroj zachycuje infračervené světlo oblaků kosmického prachu,
nově narozených hvězd
a vzdálených galaxií.
Pomocí kapalného hélia se drží teplota detektorů -269 stupňů.
VISTA podrobně pročesává jižní oblohu
jako výzkumník prohledávající neznámý kontinent.
Dalším strojem na objevy je přístroj zvaný VLT Survey Telescope.
Ten pracuje ve viditelných vlnových délkách.
Jeho kamera zvaná OmegaCAM je ještě větší.
32 čipů CCD produkuje působivé obrazy
s šokujícím rozlišením: 268 milionů pixelů.
Zorné pole je jeden čtvereční stupeň
— čtyřikrát větší než měsíční kotouč v úplňku.
OmegaCAM generuje každou noc 50 GB dat.
A jsou to opravdu oslnivé gigabyty.
Přehlídkové teleskopy jako VISTA a VST
se také zabývají těžbou vzácných a neobvyklých objektů.
Astronomové pak s využitím plného výkonu VLT
studují tyto objekty do nejmenších podrobností.
Každý ze čtyř teleskopů VLT
je vybaven sadou unikátních přístrojů,
z nichž každý má své vlastní silné stránky.
Bez těchto přístrojů by obří astronomické oči ESO byly,... řekněme slepé.
Mají svá podivně znějící jména: ISAAC, FLAMES, HAWK-I a SINFONI.
Jsou to velké hi-tech stroje, každý o velikosti malého auta.
Jejich účel:
zaznamenávat kosmické fotony a vytěžit je do posledního možného bitu informací.
Každý z přístrojů je jedinečný, ale některé jsou o něco výjimečnější než ostatní.
Například tady NACO a SINFONI užívají systém adaptivní optiky.
Lasery vytvářejí umělé hvězdy,
které pomáhají astronomům korigovat chvění vzduchu.
Snímky z NACO jsou tak ostré, jako kdybychom je pořídili v kosmu.
A pak jsou tu MIDI a AMBER. Dva interferometry.
Tady jsou světelné vlny ze dvou či více dalekohledů skládány dohromady,
tak, jako kdyby byly soustředěny jedním obřím zrcadlem.
Výsledek:
nejostřejší obrazy, jaké si lze představit.
Ale astronomie není jen pořizování snímků.
Když vám jde o detaily,
musíte světlo hvězd rozložit a studovat jeho složení.
Jedním z nejmocnějších nástrojů astronomie je spektroskopie.
Není divu, že ESO se chlubí jedněmi z nejpokročilejších spektrografů.
Jedním z nich je X-Shooter.
Snímky v sobě mají více krásy, ale spektrum nese více informací.
Chemické složení.
Pohyby.
Stáří.
Atmosféry exoplanet obíhajících vzdálené hvězdy.
Nebo čerstvě zrozené galaxie na hranici pozorovatelného vesmíru.
Bez spektroskopie bychom byli jen cestovatelé pozorující překrásnou krajinu.
Díky spektroskopii
známe topografii, geologii, evoluci a složení krajiny.
A je tu ještě něco.
Bez ohledu na zdání poklidné krásy, je vesmír prudce proměnlivé místo.
Rychle přichází noc
a astronomové chtějí zachytit úplně každou událost.
Hmotné hvězdy končí své životy kolosálními explozemi supernov.
Některé kosmické výbuchy jsou tak silné,
že na čas přesvítí celou rodnou galaxii
a zaplaví mezigalaktický prostor neviditelným zářením gama.
Malé robotické teleskopy reagují na výstrahy ze satelitů.
Během sekund se zaměří na cíl, aby studovaly následky těchto explozí.
Jiné roboskopy se soustředí na méně dramatické události,
jako jsou přechody vzdálených planet před mateřskými hvězdami.
Vesmír je v neustálém pohybu.
ESO se snaží nepropást ani jeden záchvěv.
Kosmologie je studium vesmíru jako celku.
Jeho struktury, vývoje a počátku.
Zachytit tolik světla, kolik je jen možné, je v tomto případě nezbytné.
Tyto galaxie jsou tak vzdálené, že Země dosáhne jen hrstka jimi vyslaných fotonů.
Tyto fotony však nesou tajemství minulosti kosmu.
Cestovaly miliardy roků.
Nyní vykreslují obraz raného vesmíru.
Kvůli tomu jsou velké teleskopy a citlivé detektory tak důležité.
Za posledních 50 let
objevily teleskopy ESO mnohé z nejvzdálenějších galaxií a kvasarů,
které byly kdy pozorovány.
Dokonce pomohly odhalit rozložení temné hmoty,
jejíž podstata zůstává dosud záhadou.
Kdo ví co přinese dalších 50 let?
Pátrání po životě
Přemýšleli jste někdy o životě ve vesmíru?
Obydlených planetách obíhajících vzdálené hvězdy?
Astronomové ano — už po staletí.
Konec konců, je tolik galaxií a v nich tolik hvězd...
jak by mohl život být výlučně na Zemi?
V roce 1995 švýcarští astronomové Michel Mayor a Didier Queloz
jako první objevili exoplanetu obíhající okolo normální hvězdy.
Od té doby našli lovci planet stovky cizích světů.
Velké i malé, horké i ledové a na nejrůznějších oběžných drahách.
Nyní jsme na prahu objevování planet jako je Země.
A v budoucnosti: planety, na nichž je život — Svatý grál astrobiologů.
Evropská jižní observatoř hraje důležitou roli
v pátrání po exoplanetách.
Tým Michela Mayora jich našel stovky — z Cerro La Silla,
první chilské základny ESO.
Tohle je spektrograf CORALE
připojený ke švýcarskému Teleskopu Leonharda Eulera.
Měří nepatrné pohyby hvězd způsobené gravitací obíhajících planet.
Také zasloužilý 3,6 metrový teleskop pátrá po exoplanetách.
Spektrograf HARPS je nejpřesnější na světě.
Do této chvíle objevil více než 150 planet.
Největší úlovek:
soustava obsahující nejméně pět a možná i sedm cizích planet.
Jsou však i jiné cesty, jak hledat exoplanety.
V roce 2006 pomohl 1,5 metrový Dánský teleskop objevit vzdálenou planetu
která je jen pětkrát hmotnější než Země.
Kouzlo? Gravitační mikročočka.
Planeta a její mateřská hvězda přešly před jasnější hvězdou v pozadí
a tím zesílily její obraz.
A v některých případech můžeme exoplanety dokonce vyfotografovat.
V roce 2004 VLT pomocí kamery NACO vybavené adaptivní optikou
pořídil vůbec první snímek exoplanety.
červený objekt na snímku je obří planeta obíhající hnědého trpaslíka.
V roce 2010 učinila NACO další krok.
Tato hvězda je od nás vzdálená 130 světelných roků.
Je mladší a svítivější než Slunce a obíhají okolo ní čtyři planety na vzdálených orbitách.
Ostříží zrak NACO umožnil proměřit světlo planety c
— plynného obra desetkrát hmotnějšího než Jupiter.
I přes záři mateřské hvězdy
bylo možné chabé světlo planety rozložit na spektrum
a zjistit podrobnosti o její atmosféře.
Mnoho exoplanet je dnes objevováno díky jejich přechodu přes mateřské hvězdy.
Pokud se náhodou ocitneme v rovině dráhy exoplanety,
přejde nám planeta při každém oběhu před hvězdou.
A tak malé pravidelné poklesy jasu hvězdy
prozrazují existenci obíhající planety.
S pátráním po vzácných přechodech má pomoci teleskop TRAPPIST na La Silla.
Mezi tím
VLT studuje tranzitující planety do nejmenších detailů.
Toto je GJ1214b — superzemě 2,6 krát větší než naše planeta.
Atmosféra planety během přechodů absorbuje část světla mateřské hvězdy.
Citlivý spektrograf FORS zjistil, že GJ1214b
by mohl být svět podobný horké parní lázni.
Plynní obři a parní lázně nejsou přívětivé životu.
Ale lov ještě není u konce.
Brzy bude na VLT instalován přístroj SPHERE.
SPHERE bude schopen v záři hvězd postřehnout i slabé exoplanety.
V roce 2016 přibyde na ESO spektrograf ESPRESSO.
Ten značně překoná současný přístroj HARPS.
A až bude na ESO dokončen "Extrémně velký teleskop",
možná najde i důkaz cizích biosfér.
Země oplývá životem.
Sevení Chile hostí kondory, vikuně, vizkači a obří kaktusy.
Dokonce i vyprahlá půda pouště Atacama se hemží mikroby.
Našli jsme stavební kameny života v mezihvězdném prostoru.
Objevili jsme všudypřítomnost planet.
Před miliardami roků přinesly komety na Zemi vodu a organické molekuly.
Můžeme předpokládat, že se to samé stalo kdekoli jinde?
Nebo jsme úplně sami?
To je ta největší otázka všech dob.
A odpověď je téměř na dosah.
Velká stavba
Astronomie je velká věda.
Stejně jako nekonečný vesmír.
A výzkum kosmu si žádá obrovské přístroje.
Toto je 5 metrový Haleův reflektor na Mount Palomar.
Když se před 50 lety rodila Evropská jižní observatoř,
byl to největší dalekohled na světě.
Nejmodernějším přístrojem současnosti je VLT na Cerro Paranal.
Je to nejvýkonnější observatoř v dějinách.
Odhaluje nám veškerou nádheru vesmíru, v němž žijeme.
Astronomové však pomýšlejí na ještě větší přístroje.
A ESO jejich sny uskutečňuje.
San Pedro de Atacama.
Městečko ukryté v úchvatné krajině mezi divy přírody
je domovem domorodých Atacameños
a také dobrodruhů s batohem.
A astronomů a techniků ESO.
Nedaleko od San Pedra nabývá obrysů přístroj snů.
Jmenuje se ALMA – the Atacama Large Millimeter/submillimeter Array.
ALMA je společným projektem Evropy, severní Ameriky a východní Asie.
Pracuje jako obří zoomovací objektiv.
Když je všech 66 antén u sebe, získají širokoúhlý pohled.
Jsou-li rozptýleny, odhalí mnohem jemnější detaily na malé části oblohy.
V submilimetrových vlnách vidí ALMA vesmír úplně jinak.
A co může objevit?
Zrod úplně prvních galaxií ve vesmíru krátce po velkém třesku.
Studená zaprášená mračna molekulárního plynu
— hvězdné porodnice, v nichž se rodí nová slunce a planety.
A také kosmickou chemii.
ALMA bude pátrat po organických molekulách — stavebních kamenech života.
Stavba antén ALMA je v plném proudu.
Dva obří transportéry pojmenované Otto a Lore
dopravují dokončené antény na náhorní plošinu Chajnantor.
Ve výšce 5000 metrů nad mořem
má soustava antén nevídaný výhled na mikrovlnný vesmír.
Zatímco ALMA je před dokončením,
další sen ESO o mimořádném přístroji je ještě vzdálený roky.
Vidíte tu horu tamhle?
To je Cerro Armazones.
Nachází se blízko Paranalu.
Stane se sídlem největšího dalekohledu v lidských dějinách.
Toto je "Evropský extrémně velký dalekohled".
Největší astronomické oko na světě.
Pyšní se zrcadlem o průměru téměř 40 metrů.
Proti E-ELT jsou všechny předchozí dalekohledy prostě trpaslíci.
Téměř 800 počítačem řízených segmentů zrcadla.
Složitá optika, která přinese ty nejostřejší obrazy.
Kopule vysoká jako věž chrámu.
E-ELT je přeborník v superlativech.
Ale skutečným divem je samozřejmě vesmír okolo nás.
E-ELT pomůže odhalit planety obíhající cizí hvězdy.
Jeho spektrografy propátrají atmosféry těchto cizích světů
a budou pátrat po biologických stopách.
Ještě dále bude E-ELT zkoumat jednotlivé hvězdy v cizích galaxiích.
Bude to jako setkat se poprvé s obyvateli jiného města.
Teleskop bude pracovat i jako stroj času
a umožní nám podívat se miliardy roků do minulosti,
abychom zjistili, jak to všechno začalo.
A možná rozluští tajemství zrychlujícího se rozpínání vesmíru
— záhadné skutečnosti, že galaxie jsou od sebe jakoby odtlačovány
rychleji a rychleji.
Astronomie je velká věda, je to věda velkých záhad.
Existuje život mimo Zemi?
Jaký byl počátek vesmíru?
Nový obří teleskop ESO nám ve snaze tomu porozumět pomůže.
Ještě nejsme u cíle, ale už to nebude trvat dlouho.
Co nás tedy čeká?
Nu, kdo ví?
ESO je však připravena na každé dobrodružství.