Dette er historien om et episk eventyr…
en historie om kosmisk nysgerrighed, mod og udholdenhed…
historien om, hvordan Europa tog sydpå for at udforske stjernerne.
På vej sydpå
Velkommen til ESO, det Europæiske Syd Observatorium.
Halvtreds år gammelt, men mere aktivt end nogensinde før.
ESO er Europas portal til stjernerne.
Her samarbejder astronomer fra femten lande,
for at afsløre universets hemmeligheder.
Hvordan?
Ved at bygge de største teleskoper på Jorden.
Designe følsomme kameraer og instrumenter.
Granske himlen.
De har kigget på objekter nær og fjern,
fra kometer, der krydser gennem Solsystemet,
til fjerne galakser ved den yderste kant af rum og tid,
og har givet os ny indsigt og enestående billeder af universet.
Et univers med dybe mysterier og skjulte hemmeligheder.
Og overvældende skønhed.
Fra afsides bjergtoppe i Chile,
rækker europæiske astronomer ud efter stjernerne.
Men hvorfor Chile?
Hvorfor tog astronomerne sydpå?
Det Europæiske Syd Observatorium har sit hovedkvarter i Garching, Tyskland.
Men fra Europa, er kun en del af himlen synlig.
For at udfylde hullerne, er du nødt til at rejse sydpå.
I mange århundreder viste kort over den sydlige himmel store tomme områder –
himlens Terra Incognita.
1595.
For første gang satte hollandske handlende sejl mod Ostindien.
Om natten målte navigatørerne Pieter Keyser og Frederik de Houtman
positionen af mere end 130 stjerner på den sydlige himmel.
Snart viste himmelglobusser og kort tolv nye stjernebilleder,
som aldrig før var blevet set af en europæer.
Briterne var de første til at bygge en permanent astronomisk forpost
på den sydlige halvkugle.
Royal Observatory ved Kap Det Gode Håb blev grundlagt i 1820.
Ikke meget senere, byggede John Herschel sit eget private observatorium,
tæt på Sydafrikas berømte Table Mountain.
Sikke en udsigt!
Mørk himmel. Klare hobe og skyer af stjerner højt over hovedet.
Ikke mærkeligt, at Harvard-, Yale- og Leiden-observatorierne
fulgte efter med deres egne stationer sydpå.
Men udforskningen af den sydlige himmel
krævede stadig masser af mod, lidenskab og udholdenhed.
Indtil for halvtreds år siden,
var næsten alle store teleskoper placeret nord for ækvator.
Så hvorfor er sydhimlen så vigtig?
Først og fremmest fordi området stort set var uudforsket.
Du kan bare ikke se hele himlen fra Europa.
Et tydeligt eksempel er centrum af Mælkevejen, vores galakse.
Det kan med nød og næppe ses fra den nordlige halvkugle,
men fra den sydlige, ses det højt over hovedet.
Og så er der de Magellanske Skyer –
to små galakser, der ledsager Mælkevejen.
De er usynlige fra nord, men meget iøjnefaldende, når du er syd for ækvator.
Og endelig,
var europæiske astronomer generet af lysforurening og dårligt vejr.
Ved at tage sydpå ville de fleste af deres problemer være løst.
En naturskøn sejltur i Holland, juni 1953.
Det var her, på Ijsselmeer,
at den tysk/amerikanske astronom Walter Baade
og den hollandske astronom Jan Oort
fortalte deres kolleger om deres plan for et europæisk observatorium
på den sydlige halvkugle.
Enkeltvis kunne intet europæisk land konkurrere med USA.
Men sammen, kunne de måske.
Syv måneder senere, samledes tolv astronomer fra seks lande her,
i det statelige Senate Room på universitetet i Leiden.
De underskrev en erklæring,
der udtrykte deres ønske om at etablere et europæisk observatorium i Sydafrika.
Dette banede vejen for ESOs fødsel.
Men vendt lidt! ... Sydafrika?
Tja, det gav selvfølgelig mening.
Sydafrika havde allerede Cape-observatoriet og efter 1909
Transvaal-observatoriet i Johannesburg.
Leiden-observatoriet havde sin egen station sydpå i Hartebeespoort.
I 1955,
opstillede astronomer testudstyr for at finde det bedst mulige sted for et stort teleskop.
Zeekoegat i Great Karoo. Eller Tafelkopje i Bloemfontein.
Men vejret var ikke videre gunstigt.
Omkring 1960 skiftede fokus til det barske landskab i det nordlige Chile.
Amerikanske astronomer planlage også
deres eget observatorium på den sydlige halvkugle her.
Barske ekspeditioner på hesteryg afslørede langt bedre forhold end i Sydafrika.
I 1963 blev terningerne kastet. Det blev Chile.
Seks måneder senere blev Cerro La Silla udpeget,
til det fremtidige sted for det Europæiske Syd Observatorium.
ESO var ikke længere en fjern drøm.
I sidste ende underskrev fem europæiske lande ESO-konventionen, den 5. oktober 1962 -
den officielle fødselsdag for det Europæiske Syd Observatorium.
Belgien, Tyskland, Frankrig, Holland og Sverige
var fast besluttet på i fællesskab at nå de sydlige stjerner.
La Silla og dets omgivelser blev købt af den chilenske regering.
En vej blev bygget i midten af ingenting.
ESOs første teleskop tog form på en stålfabrik i Rotterdam.
Og i december 1966,
åbnede det Europæiske Syd Observatorium sit første øje mod himlen.
Europa havde indledt en storslået rejse mod kosmiske opdagelser.
Med blikket opad
For 167.000 år siden eksploderede en stjerne i en lille galakse, der kredser om Mælkevejen.
På tidspunktet for den fjerne eksplosion,
var homo sapiens lige begyndt at strejfe rundt på den afrikanske savanne.
Men ingen kunne se det kosmiske fyrværkeri,
da lysglimtet kun lige havde begyndt sin lange rejse mod Jorden.
Da lyset fra supernovaen havde gennemført 98% af sin rejse,
var græske filosoffer lige begyndt at tænke over naturen af kosmos.
Lige før lyset nåede Jorden,
rettede Galileo Galilei sine første primitive teleskoper mod himlen.
Og den 24. februar 1987,
da fotoner fra eksplosionen endelig regnede ned over vores planet,
var astronomer klar til at observere supernovaen i stor detalje.
Supernova 1987A
blussede op på den sydlige himmel –
uobserverbar fra Europa og USA.
Men på dette tidspunkt havde ESO bygget sine første store teleskoper i Chile,
og gav astronomer en plads på første række til dette kosmiske skuespil.
Teleskopet er naturligvis det centrale værktøj,
der tillader os at optrævle universets hemmeligheder.
Teleskoper samler meget mere lys end det blotte øje,
så de kan afsløre svagere stjerner, og lade os kigge dybere ud i rummet.
Ligesom forstørrelsesglas, viser de også flere detaljer.
Og når er de udstyret med følsomme kameraer og spektrografer,
giver de os et væld af informationer om planeter, stjerner og galakser.
ESOs første teleskoper på La Silla var en blandet flok.
Der var alt fra små nationale instrumenter
til store astrografer og vidvinkelkameraer.
2,2 meter teleskopet – nu er næsten 30 år gammelt –
laver stadig nogle af de mest dramatiske billeder af kosmos.
På det højeste punkt på Cerro La Silla
står ESOs største præstation i de tidlige år – 3,6 meter teleskopet.
Med en alder på 35 år, fører det nu et andet liv som en planetjæger.
Svenske astronomer byggede en skinnende parabol med en diameter på femten meter,
til at studere mikrobølger fra kolde kosmiske skyer.
Sammen har disse teleskoper været med til at afsløre det univers, vi lever i.
Jorden er blot én af otte planeter i Solsystemet.
Fra lille Merkur til gigantiske Jupiter,
er disse stenkugler og gasbolde resterne fra Solens dannelse.
Solen er til gengæld en almindelig stjerne i Mælkevejen.
Et knappenålshoved af lys blandt hundreder af milliarder af lignende stjerner -
såvel som oppustede røde kæmper, imploderede hvide dværge,
og hurtigt roterende neutronstjerner.
Mælkevejens spiralarme er fyldt med glødende stjernetåger,
der yngler klare hobe af nyfødte stjerner,
mens gamle kuglehobe langsomt sværmer rundt om galaksen.
Og Mælkevejen er blot én af utallige galakser i et enormt univers,
der har udvidet sig lige siden big bang for næsten 14 milliarder år siden.
Gennem de seneste 50 år har ESO været med til at afdække vores plads i universet.
Og ved at vende blikket opad, har vi også opdaget vores egen oprindelse.
Vi er en del af den store kosmiske historie. Uden stjerner ville vi ikke være her.
Universet startede ud med brint og helium, de to letteste grundstoffer.
Men stjerner er atomkerneovne, der omdanner lette grundstoffer til tungere.
Og supernovaer som 1987A
beriger universet med produkterne fra denne stjernealkymi.
Da Solsystemet blev dannet, for knapt 4,6 milliarder år siden,
indeholdt det små mængder af disse tungere grundstoffer.
Metaller og silikater, men også kulstof og ilt.
Kulstoffet i vores muskler, jernet i vores blod og kalken i vores knogler,
blev alt sammen dannet i en tidligere generation af stjerner.
Du og jeg blev bogstavelig talt lavet i himlen.
Men svar fører altid til nye spørgsmål.
Jo mere vi lærer, desto større bliver mysterierne.
Hvad er galaksers oprindelse og endelige skæbne?
Er der andre solsystemer derude, og kan der være liv på andre verdener?
Og hvad lurer der i det mørke hjerte af vores galakse, Mælkevejen?
Astronomer havde et klart behov for mere kraftfulde teleskoper.
Og ESO forsynede dem med revolutionerende nye værktøjer.
Skarpt syn
Størst er bedst - i hvert fald når det handler om teleskopspejle.
Men store spejle skal være tykke, så de ikke ændrer form under deres egen vægt.
Og virkelig store spejle ændrer form alligevel, uanset hvor tykke og tunge de er.
Løsningen? Tynde letvægtsspejle - og et magisk trick kaldet aktiv optik.
ESO banede vejen for denne teknologi i slutningen af 1980'erne,
med New Technology Telescope.
Og her er det bedste, der findes.
Spejlene på Very Large Telescope - VLT - er 8,2 meter i diameter...
...men kun 20 centimeter tykke.
Og her er magien:
et computerstyret støtte-system sikrer
at spejlet bevarer den ønskede form hele tiden med nanometer-præcision.
VLT er ESOs flagskib.
Fire identiske teleskoper danner fælles front på toppen af Cerro Paranal i det nordlige Chile.
Bygget i slutningen af 1990'erne,
forsyner de astronomer med de bedste tilgængelige teknologier.
Midt i Atacama-ørkenen har ESO skabt et paradis for astronomer.
Forskerne bor i La Residencia,
et gæstehus delvist begravet under jord og sten
på et af de tørreste steder på planeten.
Men indenfor er der frodige palmer, en swimmingpool og... lækre chilenske godter.
Selvfølgelig er
Very Large Telescopes unikke salgsargument ikke dets swimmingpool,
men dets uovertruffne udsigt til universet.
Uden tynde spejle og aktiv optik ville VLT ikke være muligt.
Men der er mere.
Stjerner virker utydelige, selv når de observeres med de bedste og største teleskoper.
Årsagen? Jordens atmosfære forvrænger billederne.
Her kommer det andet magiske trick: adaptiv optik.
På Paranal skydes en laserstråle op i nattehimlen, for at skabe kunstige stjerner.
Sensorer bruger disse stjerner til at måle de atmosfæriske forstyrrelser.
Og hundredevis af gange i sekundet,
korrigeres billedet af computerstyrede deformerbare spejle.
Og virkningen? Som hvis den turbulente atmosfære var fuldstændig forsvundet.
Bare se på forskellen!
Mælkevejen er en gigantisk spiralgalakse.
Og i dens kerne - 27.000 lysår væk -
ligger et mysterium, som ESOs Very Large Telescope har hjulpet med at opklare.
Massive støvskyer blokerer for udsynet til Mælkevejens kerne.
Men følsomme infrarøde kameraer kan se gennem støvet
og afsløre hvad der ligger bag.
Hjulpet på vej af adaptiv optik afslører de dusinvis af røde kæmpestjerner.
Og over flere år ses det, at stjernerne bevæger sig!
De kredser om et usynligt objekt i centrum af Mælkevejen.
Set ud fra stjernernes bevægelse, må det usynlige objekt være ekstremt tungt.
Et kæmpestort sort hul, der er 4,3 millioner gange tungere end Solen.
Astronomer har endda observeret energirige udbrud fra gasskyer,
der falder ind i det sorte hul.
Alt dette er afsløret ved hjælp af adaptiv optik.
Så tynde spejle og aktiv optik gør det muligt at bygge gigantiske teleskoper.
Og den adaptive optik tager sig af atmosfærens turbulens,
og giver os ekstremt skarpe billeder.
Men vi er ikke færdige med trylleriet.
Der er et tredje trick. Og det kaldes interferometri.
VLT består af fire teleskoper.
Sammen kan fungere som et virtuelt teleskop med en diameter på 130 meter.
Lys indfanget af de enkelte teleskoper føres igennem lufttomme tunneler,
og samles i et underjordisk laboratorium.
Her kombineres lysbølgerne ved hjælp af laser-metrologi og indviklede forsinkelses-linjer.
Resultatet er den lyssamlende evne for fire 8,2 meter spejle,
og knivskarpt syn som et imaginært teleskop så stort som halvtreds tennisbaner.
Fire hjælpeteleskoper giver netværket mere fleksibilitet.
De virker små i forhold til de fire giganter.
Men deres spejle er 1,8 meter i diameter.
Det er større end det største teleskop i verden for bare hundrede år siden!
Optisk interferometri er noget af et mirakel.
Stjernemagi skabt i ørkenen.
Og resultaterme er imponerende.
Very Large Telescope Interferimeter afslører halvtreds gange flere detaljer
end Hubble-rumteleskopet.
For eksempel har det givet os et nærbillede af en vampyr-dobbeltstjerne.
En stjerne stjæler materiale fra sin ledsager.
Uregelmæssige pust af stjernestøv er blevet opdaget omkring Betelgeuse -
en stjernekæmpe, der er på vej til at blive en supernova.
Og i støvede skiver omkring nyfødte stjerner har astronomer fundet...
...råmaterialet til fremtidige jordlignende verdener.
Very Large Telescope er menneskehedens skarpeste øje mod himlen.
Men astronomer har andre muligheder for at udvide deres horisonter
og udvide deres udsyn.
På det Europæiske Syd Observatorium,
har de lært at se universet i et helt andet lys.
Nyt udsyn
Fantastisk musik, er det ikke?
Men lad os sige du havde en hørefejl.
Hvad hvis du ikke kunne høre de lave frekvenser?
Eller de høje frekvenser?
Astronomer var tidligere i en lignende situation.
Det menneskelige øje er kun følsomt over for en lille del af strålingen i universet.
Vi kan ikke se lys med bølgelængder, der er kortere end violette bølger,
eller længere end røde bølger.
Vi kan bare ikke opfatte hele den kosmiske symfoni.
Infrarødt lys, eller varmestråling, blev opdaget af William Herschel i 1800.
I et mørkt rum kan du ikke se mig.
Men tag infrarøde briller på og du kan "se" min kropsvarme.
Ligeså afslører infrarøde teleskoper kosmiske objekter, der er for kolde til at afgive synligt lys,
som mørke skyer af gas og støv, hvor stjerner og planeter fødes.
I årtier,
har ESO-astronomer været ivrige efter at udforske universet
ved infrarøde bølgelængder.
Men de første detektorer var små og derfor ineffektive.
De gav os et sløret billede af den infrarøde himmel.
Nutidige infrarøde kameraer er store og kraftige.
De er afkølede til meget lave temperaturer for at øge deres følsomhed.
Og ESOs Very Large Telescope er designet til udnytte dem optimalt.
Faktisk virker nogle teknologiske trick, som interferometri, kun i infrarødt.
Vi har udvidet vores udsyn og ser universet i et nyt lys.
Denne mørke klat er en sky af kosmisk støv. Den dækker stjernerne i baggrunden.
Men i infrarødt lys, kan vi kigge lige igennem støvet.
Og her er Orion-tågen, en stjernefødeklinik.
De fleste nyfødte babystjerner er gemt bag støvskyer.
Igen kommer infrarødt lys til undsætning og afslører stjerner, der dannes!
I slutningen af deres liv, blæser stjerner bobler af gas.
Kosmiske seværdigheder ved optiske bølgelængder
- men det infrarøde billede viser mange flere detaljer.
Glem ikke stjernerne og gasskyerne
fanget af det kæmpestore sorte hul i kernen af vores galakse, Mælkevejen.
Uden infrarøde kameraer ville vi aldrig se dem.
I andre galakser,
har infrarøde studier afsløret fordelingen af stjerner som vores egen Sol.
De fjerneste galakser kan kun studeres i infrarødt lys.
Deres lys er blevet forskudt til disse lange bølgelængder,
på grund af universets udvidelse.
Tæt på Paranal er en lille bjergtop med en isoleret bygning på toppen.
Inde i bygningen er 4,1 meter VISTA-teleskopet.
Det er bygget i Storbritannien, ESOs tiende medlemsland.
Lige nu arbejder VISTA kun i infrarødt.
Det bruger et gigantisk kamera, der vejer det samme som en lille lastbil.
Og ja, VISTA giver helt nye udsyn til det infrarøde univers.
ESO har udført optisk astronomi siden sin fødsel for halvtreds år siden.
Og infrarød astronomi i omkring 30 år.
Men der er flere registre i den kosmiske symfoni.
Femtusinde meter over havets overflade, højt i de chilenske Andesbjerge,
ligger Chajnantor-højsletten.
Astronomi kommer ikke højere end dette.
Chajnantor er hjemsted for ALMA
- Atacama Large Millimeter/submillimeter Array.
ALMA er stadig under konstruktion.
På et sted, der er så fjendtligt, at det endda er svært at trække vejret!
Med bare ti af de 66 antenner på plads,
begyndte ALMA sine første observationer i efteråret 2011.
Millimeterbølger fra rummet. For at observere dem, må du være på et højt og tørt sted.
Chajnantor er et af de bedste steder i verden til dette.
Skyer af kold gas og mørkt støv bliver synligt i et par kolliderede galakser.
Det er ikke hvor stjerner fødes, men hvor de bliver undfanget.
Og disse spiralbølger, der strømmer ud fra en døende stjerne
- kunne de skyldes en kredsende planet?
Ved at ændre den måde vi kigger på,
kan vi komme tættere på planeters, stjerners og galaksers oprindelse.
Med den fulde symfoni af kosmos.
Rækker ud
Stephane Guisard elsker stjernerne.
Ikke mærkeligt at han også elsker det nordlige Chile.
Her er udsynet til universet blandt de bedste i verden.
Og ikke mærkeligt at han elsker det Europæiske Syd Observatorium
- Europas øje mod himlen.
Stephane er en prisbelønnet fransk fotograf og forfatter.
Han er også én af ESOs fotoambassadører.
I betagende billeder fanger han ensomheden i Atacama-ørkenen,
gigantiske teleskopers højteknologiske fuldkommenhed,
og nattehimlens pragt.
Ligesom de andre fotoambassadører fra hele verden,
hjælper Stephane med at sprede ESOs budskab.
Et budskab om nysgerrighed, undren og inspiration,
udbredt gennem samarbejde og formidling.
Samarbejde har altid været grundlaget for ESOs succes.
For halvtreds år siden,
startede det Europæiske Syd Observatorium ud
med fem stiftende medlemslande:
Belgien, Frankrig, Tyskland, Holland og Sverige.
Snart fulgte andre europæiske lande.
Danmark i 1967, Italien og Schweiz i 1982. Portugal i 2001.
Storbritannien i 2002.
Gennem det seneste årti har også Finland, Spanien, Tjekkiet og Østrig
sluttet sig til Europas største astronomiske organisation.
Senest blev Brasilien ESOs 15. medlemsland,
og det første ikke-europæiske land, der har tilsluttet sig.
Hvem ved hvad fremtiden vil bringe?
Sammen skaber medlemslandene den bedst mulige astronomiske videnskab
på verdens største observatorier.
Det er også godt for deres økonomi.
ESO arbejder tæt sammen med industrien i både Europa og Chile.
Adgangsveje skulle konstrueres.
Bjergtoppe skulle jævnes ud.
Det italienske industrikonsortium AES
byggede hovedstrukturen til de fire VLT-teleskoper.
Hvert teleskop vejer ca. 430 ton.
De har også opført de enorme bygninger, der hver er lige så høje som et ti-etagers hus.
Det tyske glasfirma Schott producerede de skrøbelige VLT-spejle
- over otte meter bredde og kun 20 centimeter tykke.
På REOSC i Frankrig,
blev spejlene poleret til en præcision på en milliontedel af en millimeter,
inden de begyndte den lange rejse til Paranal.
I mellemtiden udviklede universiteter og forskningsinstitutter over hele Europa
følsomme kameraer og spektrometre.
ESOs teleskoper er bygget med skatteydernes penge.
Dine penge.
Og derfor kan du tage del i spændingen.
For eksempel er ESOs hjemmeside fuld af astronomiske oplysninger,
herunder tusindvis af smukke billeder og videoer.
ESO producerer også tidsskrifter, pressemeddelelser,
og dokumentarvideoer, som den du ser lige nu.
Og i hele verden,
bidrager det Europæiske Syd Observatorium til udstillinger og videnskabelige messer.
Utallige måder at deltage i udforskningen af kosmos!
Vidste du, at navnene på de fire VLT-teleskoper
blev valgt af en ung chilensk pige?
17 årige Jorssy Albanez Castilla
foreslog navnene Antu, Kueyen, Melipal og Yepun
- som betyder Solen, Månen, Sydkorset og Venus på sproget mapuche.
Involveringen af skolebørn og studerende som Jorssy er vigtigt.
Det er her ESOs uddannelsesaktiviteter kommer ind,
som elevøvelser og skoleforedrag.
Da planeten Venus passerede ind foran Solen i 2004,
blev et særligt program rettet mod europæiske elever og lærere.
Og i 2009, under det Internationale År for Astronomi,
nåede ESO millioner af skolebørn og elever over hele verden.
Det er jo nutidens børn, der er morgendagens astronomer.
Men i forhold til at nå folk, er der intet som slår selve universet.
Astronomi er en visuel videnskab.
Billeder af galakser, stjernehobe og stjernefødeklinikker tænder vores fantasi.
Når ESOs teleskoper ikke arbejder videnskabeligt,
bruges de nogen gange til Cosmic Gems-programmet
- som tager billeder kun beregnet til uddannelse og formidling.
Ét billede siger jo mere end tusind ord.
Offentligheden kan endda tage del i at skabe disse forbløffende billeder,
via konkurrencen Hidden Treasures.
Den russiske astronomientusiast Igor Chekalin vandt konkurrencen i 2010.
Hans vidunderlige billeder er baserede på rigtige videnskabelige data.
Medlemslande, industri og universiteter.
Ved at samarbejde på alle mulige niveauer,
er ESO blevet én af de mest succesfulde astronomiske organsationer i verden.
Og gennem dens engagement med offentligheden, er du inviteret med på eventyret.
Universet er dit at opdage.
At fange lys
I et halvt århundrede,
har det Europæiske Syd Observatorium fremvist universets pragt.
Stjernelys regner ned over Jorden.
Gigantiske teleskoper fanger de kosmiske fotoner,
og fører dem til højteknologiske kameraer og spektrografer.
I dag er de astronomiske billeder meget anderledes end dem fra 1960'erne.
Da ESO begyndte tilbage i 1962,
brugte astronomerne store fotografiske glasplader.
Ikke særligt følsomme, upræcise og svære at håndtere.
Sikken en forskel nutidens elektroniske detektorer har gjort!
De fanger næsten alle fotoner.
Billederne er tilgængelige med det samme.
Og vigtigst af alt,
de kan bearbejdes og analyseres af computersoftware.
Astronomi er virkelig blevet en digital videnskab.
ESOs teleskoper bruger nogle af de største
og mest følsomme detektorer i verden.
VISTA-kameraet har ikke mindre end 16 af dem med i alt 67 millioner pixels.
Dette enorme instrument fanger infrarødt lys fra kosmiske støvskyer,
nyfødte stjerner
og fjerne galakser.
Flydende helium holder detektorerne på minus 269 grader Celsius.
VISTA kortlægger den sydlige himmel,
som en opdagelsesrejsende, der undersøger et ukendt kontinent.
VLT Survey Telescope er en anden opdagelsesmaskine,
men den arbejder ved synlige bølgelængder.
Dets kamera, kaldet OmegaCAM, er endnu større.
32 CCDer arbejder sammen for at producere spektakulære billeder
med et ufatteligt antal pixels på 268 millioner.
Synsfeltet er én kvadratgrad
- fire gange større end fuldmånen.
OmegaCAM genererer halvtreds gigabyte data hver nat.
Og det er bare pragtfulde gigabytes.
Kortlægningsteleskoper som VISTA og VST
gennemsøger også himlen for sjældne og interessante objekter.
Derefter bruger astronomer VLTs rene kraft
til at studere disse objekter i stor detalje.
Hvert af VLTs fire teleskoper
har sit eget sæt af unikke instrumenter,
hvert med sin egen særlige styrke.
Uden disse instrumenter, ville ESOs gigantiske øje mod himlen være blindt.
De har fantasifulde navne som ISAAC, FLAMES, HAWK-I og SINFONI.
Gigantiske højteknologiske maskiner, hver på størrelse med en lille bil.
Deres formål er:
at registrere de kosmiske fotoner og indhente enhver lille bid af information.
Alle instrumenterne er unikke, men nogle er mere specielle end andre.
For eksempel bruger NACO her og SINFONI VLTs adaptive optik system.
Lasere skaber kunstige stjerner,
der hjælper astronomer med at korrigere for atmosfærens forstyrrelser.
NACOs billeder er lige så skarpe, som hvis de var taget fra rummet.
Og så er der MIDI og AMBER. To interferometriske instrumenter.
Her bringes lysbølger fra to eller flere teleskoper sammen,
som hvis de var fanget med ét gigantisk spejl.
Resultatet:
de skarpeste billeder du kan forestille dig.
Men astronomi handler ikke kun om at tage billeder.
Hvis du går efter detaljerne,
er du nødt til at dissekere stjernelyset og studere dets sammensætning.
Spektroskopi er et af astronomiens mest værdifulde redskaber.
Ikke mærkeligt at ESO har nogle af verdens mest avancerede spektrografer,
som den kraftfulde X-Shooter.
Billeder er smukkere, men spektre afslører mere information.
Sammensætning.
Bevægelser.
Aldre.
Atmosfærerne på exoplaneter, der kredser om fjerne stjerner.
Eller nyfødte galakser på kanten af det synlige univers.
Uden spektroskopi ville vi bare være opdagelsesrejsende, der stirrede på et smukt landskab.
Med spektroskopi,
lærer vi om landskabets topografi, geologi, udvikling og sammensætning.
Og der er én ting mere.
Trods sin rolige skønhed, er universet et voldsomt sted.
Ting støder sammen i natten,
og astronomer vil gerne fange alle af disse begivenheder.
Tunge stjerner ender deres liv i gigantiske supernovaeksplosioner.
Nogle kosmiske sprængninger er så kraftfulde,
at de kortvarigt overstråler deres værtsgalakse,
hvorved de oversvømmer det intergalaktiske rum med usynlige, højenergetiske gammastråler.
Små robotteleskoper reagerer på automatiske alarmer fra satellitter.
På få sekunder står de i den rette position til at studere eftervirkningerne fra disse eksplosioner.
Andre roboskoper fokusere på mindre dramatiske begivenheder,
som fjerne planeter, der passerer ind foran deres værtsstjerner.
Kosmos er i konstant forandring.
ESO forsøger ikke at misse et eneste hjerteslag.
Kosmologi er studiet af universet som en helhed.
Dets struktur, udvikling og oprindelse.
Her er det helt afgørende at fange så meget lys som muligt.
Disse galakser er så langt væk, at kun en håndfuld fotoner når Jorden.
Men disse fotoner rummer spor af den kosmiske fortid.
De har rejst i milliarder af år.
De maler et billede af de tidlige dage i universet.
Det er derfor, at store teleskoper og følsomme detektorer er så vigtige.
Gennem de seneste halvtreds år,
har ESOs teleskoper afsløret nogle af de mest fjerntliggende galakser og kvasarer,
der nogensinde er observeret.
De har endda været med til at afdække fordelingen af ​​mørkt stof,
hvis natur stadig er et mysterium.
Hvem ved hvad de næste halvtreds år vil bringe?
At finde liv
Har du nogensinde spekuleret på, om der er liv i universet?
Beboede planeter, der kredser om fjerne stjerner?
Det har astronomer - i århundreder.
For med så mange galakser og så mange stjerner i hver,
hvordan kan Jorden så være unik?
I 1995 var schweiziske astronomer Michel Mayor og Didier Queloz
de første til at opdage en exoplanet, der kredser om en normal stjerne.
Siden da har planetjægere fundet mange hundrede lignende verdener.
Store og små, varme og kolde og med mange forskellige baner.
Nu er vi tæt på at finde Jordens tvilling.
Og i fremtiden: en planet med liv - astrobiologernes hellige gral.
Det Europæiske Syd Observatorium spiller en vigtig rolle
i eftersøgningen af exoplaneter.
Michel Mayors hold har fundet hundredvis af dem fra Cerro La Silla,
ESOs første chilenske tilholdssted.
Her er CORALIE-spektrografen,
monteret på det schweiziske Leonhard Euler-teleskop.
Det måler stjerners meget små rokkebevægelser forårsaget af tyngdekraften fra kredsende planeter.
ESOs ærværdige 3,6 meter teleskop er også på jagt efter exoplaneter.
HARPS-spektrografen er den mest nøjagtige i verden.
Indtil videre har den opdaget mere end 150 planeter.
Dens største trofæ er:
et rigt planetsystem med mindst fem og måske helt op til syv fremmede verdener.
Men der er andre måder at finde exoplaneter på.
I 2006 hjalp det danske 1,5 meter teleskop med at opdage en fjern planet,
der kun er fem gange så tung som Jorden.
Tricket? Gravitationel mikrolinse-effekt.
Planeten og dens moderstjerne passerede ind foran en klarere stjerne i baggrunden,
og fokuserede dens lys.
Og i nogle tilfælde kan du endda fange exoplaneter med et kamera.
I 2004 tog NACO, adaptiv optik kameraet på Very Large Telescope,
det første billede nogensinde af en exoplanet.
Den røde plet på billedet er en kæmpeplanet, der kredser om en brun dværgstjerne.
I 2010 gik NACO et skridt videre.
Denne stjerne er 130 lysår fra Jorden.
Den er yngre og klarere end Solen og fire planeter kredser om den i store baner.
NACOs skarpe syn gjorde det muligt at måle lyset fra planet c
- en gaskæmpe ti gange tungere end Jupiter.
På trods af moderstjernens blændende lys,
kunne det svage lys fra planeten bredes ud til et spektrum,
og afsløre detaljer om atmosfæren.
I dag opdages mange exoplaneter, når de passerer ind foran deres moderstjerner.
Hvis vi ser planetens bane ind mod kanten,
vil den passere ind foran sin stjerne ved hvert omløb.
På den måde afslører små, regelmæssige dyk i en stjernes lysstyrke,
eksistensen af en kredsende planet.
TRAPPIST-teleskopet på La Silla vil hjælpe med at søge efter disse flygtige passager.
I mellemtiden
har Very Large Telescope studeret en planetpassage i stor detalje.
Mød GJ1214b, en superjord, der er 2,6 gange større end vores hjemplanet.
Under passager absorberer dele af planetens atmosfære lyset fra moderstjernen.
ESOs følsomme FORS-spektrograf afslører, at GJ1214b
godt kunne være en varm og dampende sauna-verden.
Gaskæmper og sauna-verdener er ugæstfrie for liv.
Men jagten er ikke ovre endnu.
Snart vil det nye SPHERE-instrument blive installeret på VLT.
SPHERE vil kunne se lyssvage planeter i skæret fra deres værtsstjerner.
I 2016 kommer ESPRESSO-spektrografen til VLT,
og vil i høj grad overgå det nuværende HARPS-instrument.
Og ESOs Extremely Large Telescope vil, når det er opført,
måske finde tegn på fremmede biosfærer.
På Jorden er der rigeligt med liv.
Det nordlige Chile byder på kondorer, vikunjaer, vizcachaer og gigantiske kaktusser.
Selv den tørre jord i Atacama-ørkenen vrimler med hårdføre mikrober.
Vi har fundet livets byggeklodser i det interstellare rum.
Vi har fundet ud af, at der er masser af planeter.
For flere milliarder år siden bragte kometer vand og organiske molekyler til Jorden.
Vil vi ikke forvente, at de samme ting sker andre steder?
Eller er vi alene?
Det er det største spørgsmål overhovedet.
Og svaret er næsten indenfor rækkevidde.
At bygge stort
Astronomi er en stor videnskab.
Det er et enormt univers derude,
og udforskningen af kosmos kræver enorme instrumenter.
Dette er 5 meter Hale-spejlteleskopet på Palomar Mountain.
Da det Europæiske Syd Observatorium opstod for halvtreds år siden,
var det verdens største teleskop.
ESOs Very Large Telescope på Cerro Paranal sætter standarden nu.
Som det mest kraftfulde observatorium i historien,
har det afsløret den fulde pragt af det univers, vi lever i.
Men astronomerne er ude efter endnu større instrumenter.
Og ESO realiserer deres drømme.
San Pedro de Atacama.
Gemt midt i et betagende landskab og naturens vidundere,
ligger denne maleriske by, der er hjemsted for de oprindelige atacamenõs,
og også eventyrlystne rygsæksrejsende.
Og ESO astronomer og teknikere.
Ikke langt fra San Pedro tager ESOs første drømmemaskine form.
Den kaldes ALMA - Atacama Large Millimeter/submillimeter Array.
ALMA er et partnerskab mellem Europa, Nordamerika og Østasien.
Det fungerer som en gigantisk zoomlinse.
Tæt sammen giver de 66 antenner et vidvinkelbillede.
Men spredt væk fra hinanden, afslører de mange fine detaljer på et mindre område af himlen.
Ved submillimeter-bølgelængder ser ALMA universet i et andet lys.
Men hvad vil det afsløre?
Fødslen af de allerførste galakser i universet i kølevandet på big bang.
Kolde og støvede skyer af molekylær gas
- stjernefødeklinikkerne, hvor nye stjerner og planeter bliver født.
Og: den kosmiske kemi.
ALMA vil opspore organiske molekyler - livets byggeklodser.
Konstruktionen af ​​ALMA-antennerne er i fuld gang.
To gigantiske transportvogne kaldet Otto og Lore,
transporterer de færdige antenner op til Chajnantor-højsletten.
En højde på 5000 meter over havets overflade,
giver anlægget en hidtil uset udsigt til mikrobølge-universet.
Mens ALMA næsten er færdigt,
er ESOs næste drømmemaskine stadig et par år væk.
Kan du se bjerget derovre?
Det er Cerro Armazones.
Ikke langt fra Paranal,
vil det blive hjem for det største teleskop i menneskets historie.
Mød European Extremely Large Telescope.
Verdens største øje mod himlen.
Med et spejl på næsten 40 meter i diameter,
virker alle andre tidligere teleskoper som dværge ved siden af E-ELT.
Næsten ottehundrede computerstyrede spejlsegmenter.
Indviklet optik, der giver de skarpest mulige billeder.
En kuppel så høj som et kirketårn.
E-ELT er en øvelse i superlativer.
Men det virkelig vidunderlige er selvfølgelig derude i universet.
E-ELT vil afsløre planeter, der kredser om andre stjerner.
Dens spektrografer vil undersøge atmosfærerne på disse fremmede verdener,
på udkig efter biosignaturer.
Længere væk vil E-ELT studere de enkelte stjerner i andre galakser.
Det er som at møde beboerne i nabobyer for første gang.
Arbejdende som en kosmisk tidsmaskine,
lader det gigantiske teleskop os se milliarder af år tilbage,
for at finde ud af hvordan alting begyndte.
Og det kan måske løse gåden om universets acceleration
- det mystistke faktum at galakser skubbes væk fra hinanden
hurtigere og hurtigere.
Astronomi er stor videnskab og det er en videnskab med store mysterier.
Er der liv andre steder end på Jorden?
Hvad er universets oprindelse?
ESOs nye monsterteleskop vil hjælpe os i vores søgen for at forstå.
Vi er der ikke endnu, men det vil ikke vare længe.
Så hvad bliver det næste?
Tja, det er der ingen, der ved.
Men ESO er klar til eventyret.