Aceasta este povestea unei aventuri epocale...
o poveste a curiozității, curajului și perseverenței...
o poveste a felului în care europenii s-au îndreptat spre emisfera sudică pentru a privi stelele.
Direcția: Sud
Bun venit la ESO, Observatorul European din Emisfera Sudică!
Deși are 50 de ani, este mai plin de viață ca niciodată.
ESO este fereastra Europei către stele.
Aici astronomi din 15 tări
își unesc forțele pentru a descifra tainele Universului.
Cum?
Construind cel mai mare telescop de pe Pământ,
proiectând aparate și instrumente performante
pentru a scruta cerul.
Cu ele privesc corpurile cerești din apropiere și din depărtare,
de la comete care traversează Sistemul Solar
la galaxii îndepărtate, aproape de marginea spațiului și timpului,
oferindu-ne imagini proaspete și o perspectivă unică asupra Universului.
Un Univers plin de mistere nedezlegate și de secrete ascunse
și de o frumusețe care îți taie răsuflarea.
De pe piscurile îndepărtaților munți din Chile,
astronomii europeni încearcă să ajungă la stele.
Dar de ce din Chile?
Ce i-a determinat pe astronomi să meargă spre sud?
Observatorul Astronomic din Emisfera Sudică își are sediul principal în Garching, Germania,
dar din Europa, doar o parte a cerului poate fi văzută.
Pentru a completa sfera cerească, trebuie să călătorești spre sud.
Timp de secole, hărțile cerului din emisfera sudică arătau o mulțime de zone necunoscute -
O Terra Incognita a Universului.
1595.
Pentru prima dată, negustorii danezi navighează spre Indiile de Est.
Pe timp de noapte, navigatorii Pieter Keyser și Friederick de Houtman
au măsurat poziția a peste 130 de stele de pe cerul sudic.
La scurtă vreme, au apărut globuri și hărți cerești care arătau 12 constelații noi,
pe care europenii nu le mai văzuseră până atunci.
Britanicii au fost primii care au construit un avanpost astronomic
în emisfera sudică.
Observatorul Regal din Capul Bunei Speranțe a fost fondat în anul 1820
Puțin timp după acest moment, John Herschel își construiește propiul observator astronomic,
aproape de faimosul Table Mountain din Africa de Sud.
Ce priveliște!
Cer întunecat. Aglomerări luminoase și nori de stele deasupra capului.
Nu e de mirare că observatoarele din Harvard, Yale și Leiden
și-au plasat în scurt timp stațiile astronomice acolo.
Dar explorarea cerului sudic
a necesitat mult curaj, pasiune și perseverență.
Până acum 50 de ani
marea majoritate a telescoapelor erau localizate la nord de ecuator.
Deci, de ce este cerul sudic atât de important?
În primul rând, pentru că era un întins teritoriu neexplorat.
Pur si simplu nu se poate vedea tot cerul din Europa.
Cel mai bun exemplu este centrul Căii Lactee, galaxia în care trăim.
El este greu de observat din Emisfera de Nord,
dar în sud, se vede chiar deasupra capului.
Iar apoi mai există și Norii lui Magellan -
două mici galaxii care învecinează Calea Lactee.
Ele nu se pot vedea în Emisfera Nordică, dar sunt foarte vizibile dacă te afli la sud de Ecuator.
Apoi, în ultimul rând,
astronomii europeni s-au lovit întotdeauna de poluarea luminoasă și de vremea rea.
În sud mare parte din problemele lor își găsesc rezolvarea.
O plimbare cu barca în Olanda în iunie 1953 schimbă istoria.
Aici, pe IJselmeer,
astronomul german/american Walter Baade
și astronomul olandez Jan Oort
le-au mărturist colegilor planul lor de a înființa un observator european
în emisfera sudică.
În mod individual, nici o țară europeană nu putea concura cu Statele Unite,
dar împreună se putea realiza acest proiect.
Șapte luni mai târziu, 12 astronomi din 6 țări s-au adunat aici,
în impunătoarea Sală a Senatului din Universitatea din Leiden.
Au semnat o declarație,
prin care își exprimau dorința de a înființa un observator european în Africa de Sud.
Acest fapt a netezit calea apariției ESO.
Dar stai puțin... tocmai în Africa de Sud?
Ei bine, e logic, desigur.
Africa de Sud avea deja un observator în Capetown, și după 1909,
a mai înființat Observatorul Transvaal din Johannesburg.
Observatorul din Leiden își avea sediul în Hartebeespoort.
În 1995,
astronomii au montat echipamente de testare pentru a găsi cel mai potrivit loc pentru un telescop mare.
Zeekoegat din Great Karoo sau Tafelkopje, în Bloemfontein,
dar vremea nu era favorabilă.
În jurul anului 1960, atenția le-a fost îndreptată către peisajul accidentat din nordul statului Chile în America de Sud.
Astronomii americani plănuiau de asemenea
să inființeze acolo propriul lor observator din Emisfera de Sud.
Expedițiile istovitoare cu caii i-au convins că acolo erau condiții atmosferice mai bune decât în Africa de Sud.
În 1963, zarurile au fost deja aruncate. Chile era locul ideal.
6 luni mai târziu, în Cerro La Silla a fost ales
viitorul sediu al Observatorului European din Emisfera Sudică.
ESO nu mai era un vis neîmplinit.
Într-un final, cinci țări europene au semnat Convenția ESO la 5 octombrie 1962 –
ziua oficială a Observatorului European din Emisfera Sudică.
Belgia, Germani, Franța, Olanda și Suedia
erau ferm convinse că împreună vor ajunge la stelele din emisfera sudică.
La Silla și împrejurimile sale au fost cumpărate de la guvernul chilian.
O șosea a fost construită în mijlocul pustietății.
Primul telescop ESO a luat naștere la o oțelărie din Rotterdam
și în Decembrie 1966
Observatorul European din Emisfera Sudică și-a deschis primul ochi spre cer.
Europa se îmbarcase în marea călătorie a descoperirilor cosmice.
Dacă ne întoarcem în timp
cu 167.000 de ani în urmă, vom vedea explozia unei stele dintr-o mică galaxie care orbitează în jurul Căii Lactee.
În momentul exploziei îndepărtate,
Homo sapiens tocmai începuse să rătăcească prin savana africană.
Nimeni nu avea cum să observe artificiile cosmice,
pentru că explozia de lumină de-abia pornise în lunga sa călătorie către Pământ.
În momentul în care lumina de la supernovă parcursese 98% din distanță
filozofii greci de abia începuseră să discute despre alcătuirea cosmosului.
Chiar înainte ca lumina să atingă Pământul,
Galileo Galilei își încerca primele telescoape destul de primitive, îndreptându-le spre cer,
iar pe 24 februarie 1987,
atunci când fotonii rezultați din explozie au început, în sfârșit, să ajungă pe suprafața planetei noastre,
astronomii erau pregătiți să observe supernova până în cele mai mici detalii.
Supernova 1987A
a explodat pe cerul sudic –
neputând fi văzută din Europa ori din Statele Unite.
Dar între timp, ESO își construise primul său telescop mare în Chile,
oferindu-le astronomilor un loc pe primul al acestui spectacol cosmic.
Telescopul este, desigur, principala unealtă
care ne permite să descifrăm secretele Universului.
Telescoapele colectează mult mai multă lumină decât ochiul liber
și astfel ele dezvăluie stele mai slab luminate și ne permit să cercetăm spațiul în profunzime.
La fel ca o lupă, telescoapele arată cele mai mici detalii.
Iar atunci când sunt echipate cu camere de mare precizie și cu spectrografe,
ne oferă o mulțime de informații cu privire la planete, stele și galaxii.
Primul telescopul ESO din La Silla era de fapt un buchet de telescoape.
Acesta cuprindea instrumente de dimensiuni mici ale țărilor participante
dar și astrografe mari și camere de câmp larg (WFC3).
Telescopul de 2,2 metri – acum în vârstă de aproape 30 de ani –
încă mai oferă unele dintre cele mai dramatice priveliști ale cosmosului.
La cel mai înalt punct din Cerro La Silla
se află cea mai mare achiziție ESO a acelei epoci – telescopul de 3,6 metri.
În vârstă de 35 de ani, acesta a fost reconfigurat pentru a vâna planete.
De asemenea, astronomii suedezi au construit o farfurie strălucitoare cu un diametru de 15 metri
pentru a studia microundele din norii cosmici reci.
Împreună, aceste telescoape au ajutat la descifrarea Universului în care trăim.
Pământul este doar una dintre planetele Sistemului Solar.
Începând cu mica Mercur până la giganticul Jupiter,
sferele de rocă și mingile gazoase din Sistemul Solar sunt resturile rămase după formarea Soarelui.
Soarele, la rândul lui, este o stea medie din Galaxia Calea Lactee.
Un strop de lumină între sutele de miliarde de stele similare –
între gigantele roșii în expansiune, piticile albe rezultate din implozie
și stele de neutroni rotitoare.
Brațele spiralate ale Căii Lactee sunt înconjurate de nebuloase strălucitoare,
cu întinse roiuri luminoase de stele abia născute,
în vreme ce grupurile globulare roiesc lent prin galaxie.
Iar Calea Lactee este doar una dintre nenumăratele galaxii din vastul Univers,
care se tot dilată de la Big Bang încoace, adică de aproape 14 miliarde ani.
În ultimii 50 de ani, ESO a contribuit enorm la dezvăluirea locului nostru în Univers.
Uitându-ne pe cer, ne-am descoperit propriile origini.
Facem parte din mărața epopee cosmică. Fără stele, noi nu am fi azi aici.
Universul a luat naștere cu ajutorul hidrogenului și al heliului, cele mai ușoare elemente.
Însă stelele sunt ca niște cuptoare nucleare, care transformă elementele ușoare în unele mai grele,
iar supernovele de tipul acesteia, 1987A,
însămânțează Universul cu rezultatele acestei alchimii stelare.
Atunci când s-a format Sistemul Solar, cu 4,6 miliarde de ani în urmă,
acesta conținea urme de astfel de elemente grele.
Metale și silicați, dar și carbon și oxigen.
Carbonul din mușchii noștri, fierul din sânge, și calciul din oase -
toate au fost create când a apărut și prima generație de stele.
Eu și cu tine am fost literalmente creați în cer.
Dar răspunsurile duc mai tot timpul la noi întrebări.
Cu cât învățăm mai mult, cu atât misterele se adâncesc.
Care este originea și ce soartă vor avea galaxiile?
Mai există și alte sisteme solare acolo departe și oare există viață în lumile extraterestre?
Ce se ascunde chiar în inima întunecată a galaxiei noastre, Calea Lactee?
Cu certitudine, astronomii aveau nevoie de telescoape mult mai puternice,
iar ESO a fost cea care le-a pus la dispoziție noi unelte revoluționare.
Privire ageră
Cu cât mai mare, cu atât mai bine – cel puțin atunci când vine vorba despre oglinzile telescoapelor.
Însă oglinzile mari trebuie să fie și groase dacă vrei să nu se deformeze sub propria greutate.
Iar oglinzile foarte mari oricum se deformează, oricât de groase și de grele ar fi.
Care este soluția? Oglinzile subțiri și mai puțin grele – și puțină magie numită optică activă.
ESO a pus la punct acesastă tehnologie spre sfârșitul anilor 1980,
când a dat în folosință New Technology Telescope.
Iar acesta înseamnă știință de înaltă clasă și de ultimă oră.
Oglinzile Very Large Telescope – VLT - au 8,2 metri în diametru...
....dar numai 20 de centimetri grosime.
Și aici intervine magia:
un sistem de control computerizat are gijă ca
oglinzile să-își păstreze tot timpul forma dorită cu o precizie nanometrică.
VLT este cel mai important instrument al ESO.
Patru telescoape identice, își unesc forțele pe piscul Cerro Paranal din nordul Chile-ului.
Construite în anii 1990,
acestea le-au oferit astronomilor accesul la tehnologia de ultimă generație.
În mijlocul deșertului Atacama, ESO a creat un paradis al astronomilor.
Oamenii de știință stau în La Residentia,
o casă de oaspeți parțial îngropată sub pământ și pietriș
într-una dintre cele mai aride zone de pe planetă.
Dar înăuntru se află palmieri viguroși, o piscină, și .... delicioasele deserturi chiliene.
Desigur că
marele avantaj al Very Large Telescope nu este piscina de alături,
ci perspectiva unică pe care o oferă asupra Universului.
VLT nu ar putea exista fără oglinzile subțiri și optica activă.
Dar mai este încă ceva.
Stelele apar neclare chiar și atunci când sunt observate cu cele mai bune și mai mari telescoape.
Care este motivul? Atmosfera Pământului este cea care distorsionează imaginile.
Aici intervine a doua metodă magică.
Pe Paranal, razele laser străpung cerul nopții pentru a crea stele artificiale.
Senzorii utilizează aceste stele pentru a măsura distorsiunile atmosferice.
Și de sute de ori pe secundă
imaginea este corectată de oglinzile deformabile controlate de computer.
Și care este rezultatul final? E ca și cum atmosfera turbulentă ar fi complet înlăturată.
Priviți diferența!
Calea Lactee este o galaxie gigantică în formă de spirală.
Iar în inima ei – la 27 000 de ani lumină depărtare –
se află taina pe care a descoperit-o cel mai mare telescop de la ESO.
Nori masivi de praf ne împiedică să privim în inima Căii Lactee.
Dar camerele în infraroșu pot străpunge praful
și descoperă ceea ce se află în spatele acestuia.
Ajutate de optica adaptivă, ele descoperă zeci de stele gigante roșii,
iar în decursul anilor se poate analiza mișcarea acestor stele!
Ele orbitează în jurul unui obiect nevăzut din centrul Căii Lactee.
Judecând din perspectiva mișcărilor stelare, obiectul invizibil trebuie să fie extrem de masiv.
O gaură neagră monstruoasă, cântărind cu 4,3 milioane de ori mai mult decât cântărește Soarele.
Astronomii au observat chiar limbile de foc aruncate de norii de gaz
care se prăbușesc în gaura neagră.
Și toate acestea sunt văzute prin simpla putere a opticii adaptivă.
Astfel, oglinzile subțiri și optica activă fac posibilă construirea unui telescop gigantic.
Iar optica adaptivă se ocupă de turbulențele atmosferice,
oferindu-ne imagini extrem de clare.
Dar încă nu am terminat cu magia!
Mai apelăm la al treilea tur de magie. Numele acestuia este interferometria.
VLT este alcătuit din patru telescoape.
Împreună, ele se pot comporta ca un singur telscop virtual de 130 de metri.
Lumina colectată de telescoapele individuale este direcționată către tuneluri de evacuare
și acumulată în laboratorul din subteran.
Aici, undele electromagnetice sunt combinate utilizând metrologia laser și linii de întârziere complicate.
Rețeaua rezultată are puterea de acumulare a luminii de la 4 oglinzi a câte 8,2 metri fiecare,
și „privirea de vultur” a unui telescop imaginar de mărimea a 50 de terenuri de tenis.
Patru telescoape auxiliare oferă rețelei mai multă flexibilitate.
Ele pot părea mici în comparație cu cei patru giganți.
Cu toate acestea, ele sunt echipate cu oglinzi de 1,8 metri în diametru.
Oricum ele sunt mai mari decât cel mai mare telescop din lume de acum 100 de ani!
Interferometria optică este un miracol.
Magia luminii stelelor, prinsă în laț în deșert.
Iar rezultatele sunt impresionante!
Interferometrul Very Large Telescope - VLT- "vede" de 50 de ori mai bine
decât telescopul Hubble.
Spre exemplu, ne oferă o imagine de detaliu a unei stele duble vampir.
O altă stea fură materie de la vecina sa.
Nori neregulați din praf de la stele au fost detectați în jurul lui Betelgeuse –
o stea gigantă care este pe punctul de a deveni supernovă.
Iar în discurile de praf cosmic din jurul stelelor noi, astronomii au găsit...
... materia primă pentru viitoarele lumi asemănătoare Pământului.
Very Large Telescope (VLT) reprezintă privirea ageră a omenirii îndreptată spre cer.
Astronomii au însă alte metode de a-și extinde orizonturile
și de a-și lărgi perspectivele.
La Observatorul European din Emisfera Sudică,
ei au ajuns să vadă Universul într-o lumină complet diferită.
Schimbarea perspectivei
Bună muzica, nu-i așa?
Dar să presupunem că ai avea o deficiență de auz.
Ce-ar fi dacă nu ai putea auzi frecvențele joase?
Sau pe cele înalte?
Și astronomii s-au aflat în această situație.
Ochiul uman este sensibil doar la o parte din toată radiația din Univers.
Nu putem să vedem să vedem radiația de lungimi de unde mai scurte decât razele violet,
nici mai lungi decât cele roșii.
Nu putem auzi simfonia cosmică în întregime.
Radiațiile infraroșii, sau radiațiile de căldură au fost descoperite de către William Herschel în 1800.
Într-o cameră întunecată, nu mă poți vedea,
dar dacă-ți pui ochelari pentru infraroșu, îmi poți vedea căldura corpului.
În același mod, telescoapele în infraroșu detectează corpurile cosmice care sunt prea reci ca să emită lumină vizibilă,
așa cum sunt norii întunecați de gaz și praf cosmic unde se formează noi stele și planete.
Decenii de-a rândul
astronomii ESO s-au străduit să exploreze Universul
utilizând lungimile de undă în infraroșu,
însă detectorii inițiali erau prea mici, prin urmare, ineficienți.
Imaginea cerului în infraroșu era neclară.
Camerele de luat vederi din ziua de azi sunt imense și puternice.
Ele sunt răcite la temperaturi extrem de scăzute pentru mărirea sensibilității,
Iar Very Large Telescope -VLT- de la ESO este proiectat pentru
De fapt, unele tehnologii, precum interferometria, funcționează în infraroșu.
Ne-am lărgit orizontul pentru a descoperi Universul într-o altă lumină.
Această pată neagră este un nor de praf cosmic. Din cauza ei nici nu putem vedea stelele din fundal,
însă prin intermediul infraroșiilor, putem străpunge norul de pulbere.
Iată Nebuloasa Orion, un incubator stelar.
Multe din stelelele nou-născute sunt ascunse de norii de praf.
Din nou, razele infraroșii vin în ajutorul nostru, scoțând la iveală stelele în formare!
Când li se sfârșește viața, stelele elimină niște bule de gaz.
Spectacole cosmice la lungimi de undă optice
- dar imaginea în infraroșu este mult mai detaliată.
Să nu uităm de stelele și de norii de gaz
capturate de monstruoasa gaură neagră din nucleul galaxiei noastre, Calea Lactee.
Fără camere în infraroșu, nici n-am ști de existența lor.
În alte galaxii,
studiile făcute în infraroșu au scos în evidență adevărata distribuție a stelelor de tipul Soarelui.
Cele mai îndepărtate galaxii pot fi studiate doar în infraroșu.
Lumina lor a trecut spre lungimi de undă mari
prin expansiunea Universului
Aproape de Paranal se află un mic pisc muntos cu o clădire izolată situată în vârf.
În interiorul acestei clădiri se află telescopul VISTA de 4,1 metri diametru.
A fost construit în Marea Britanie, a zecea țară membră ESO.
Până acum, VISTA a lucrat doar în infraroșu.
Telescopul folosește o cameră gigantică, cântărind la fel de mult ca o camionetă.
Într-adevăr, VISTA oferă o panoramă de neegalat a Universului în infraroșu.
ESO face astronomie optică încă de la nașterea sa de acum 50 de ani,
iar astronomie în infraroșu de aproape 30 de ani.
Dar mai există și alte partituri ale simfoniei cosmice.
La 5 000 de metri deasupra nivelului mării, sus în Anzii chilieni,
se află platoul Chajnantor.
Astronomia nu urcă mai sus de atât.
Chajnantor este locul unde este amplasat ALMA
-Telescopul Atacama Large Millimeter/submillimeter Array (ALMA).
ALMA este încă în construcție.
Într-un mediu natural atât de ostil este greu și să respiri!
Cu doar 10 din cele 66 de antene pe care le are acum,
ALMA a făcut prima sa observație în toamna anului 2011.
Unde milimetrice din spațiul cosmic. Pentru a le putea observa, trebuie să fii într-o zonă aridă la mare altitudine.
Chajnantor este unul dintre cele mai bune locuri din lume din acest punct de vedere.
Nori de gaz rece și praf negru devin vizibili în această pereche de galaxii aflate în plină coliziune.
Aici nu se nasc stelele; aici sunt concepute.
Iar aceste valuri spiralate rămase de pe urma unei stele moarte
— se datorează oare unei planete care în orbită?
Prin schimbarea modului de a privi cosmosul,
înțelegem mai bine tot ce este legat de originea planetelor, stelelor și galaxiilor,
precum și de integrala simfoniilor cosmice.
Spre stele
Stephane Guisard iubește stelele.
Nu e de mirare că iubește și nordul Chile-ului.
Aici, imaginea Universului este una dintre cele mai bune din lume.
Și nu e de mirare că iubește Observatorul European din Emisfera Sudică.
— Ochiul Europei îndreptat către cer.
Stephane este un renumit fotograf și scriitor francez.
El este și unul dintre așa-numiții fotografi ambasadori ai ESO.
În fotografiile care îți taie respirația, el surprinde solitudinea deșertului Atacama,
perfecțiunea high-tech a telescoapelor gigantice
și măreția cerului pe timp de noapte.
Asemenea colegilor săi ambasadori din toate colțurile lumii,
Stephane ajută la promovarea mesajului ESO -
mesajul unor oameni care, mânați de curiozitate, admirație și inspirație,
și-au propus să-și unească puterile spre a explora stelele.
Cooperarea a fost întotdeauna baza succesului ESO.
Cu 50 de ani în urmă,
Observatorul European din Emisfera Sudică
a luat ființă cu ajutorul a cinci membri fondatori:
Belgia, Franța, Germania, Olanda și Suedia.
Curând, alte țări europene au dorit să li se alăture.
Danemarca în 1967, Italia și Elveția în 1982, Portugalia în 2001
și Marea Britanie în 2002.
În ultimul deceniu, Finlanda, Spania, Republica Cehă și Austria
s-au alăturat celei mai mari organizații astronomice din Europa.
Cu puțin timp în urmă, Brazilia a devenit cel de-al 15-lea stat membru
și prima țară non-europeană care s-a alăturat grupului.
Cine știe ce ne rezervă viitorul?
Împreună, statele membre își pot permite să facă un studii riguroase în domeniul astronomiei
la cele mai mari observatoare din lume.
Studiile sunt bune și din punct de vedere economic deoarece.
ESO colaborează îndeaproape cu firme din Europa și din Chile.
Au trebuit să fie construite șosele de acces.
Piscurile munților au trebuit să fie nivelați.
Colaborarea cu consorțiul industrial AES din Italia
a permis construirea structurii de bază a celor 4 telescoape VLT.
Fiecare telescop cântărește aproximativ 430 de tone.
S-au construit și structuri gigantice de susținere, fiecare având înălțimea unui bloc cu 10 etaje.
Compania germană de sticlă Schott a fabricat oglinzile delicate ale VLT
— cu un diametru de 8 metri și o grosime de doar 20 de centimetri.
La REOSC, în Franța,
oglinzile au fost șlefuite cu o precizie de o milionime de milimetru,
înainte de a fi îmbarcate în lungul drum către Paranal.
Între timp, o mulțime de universități și institute de cercetare din Europa
au cooperat în vederea perfecționării camerelor de luat imagini și spectrometrelor.
Telescoapele ESO sunt construite cu banii obținuți din taxele și impozitele cetățenilor,
cu banii tăi.
Așa că și tu poți lua parte la descoperiri.
De exemplu, website-ul ESO este o bogată sursă de informații astronomice,
Incluzând mii de fotografii și filme frumoase.
De asemenea, ESO editează reviste, broșuri
și realizează documentare cum este cel pe care îl urmăriți chiar acum.
Și peste tot în lume,
Observatorul European din Emisfera de Sud contribuie la expoziții și manifestări științifice.
Există nenumărate moduri de a participa la descoperirea Universului!
Știați că numele celor 4 VLT-uri
au fost puse de către o fată din Chile?
Jorssy Albanez Castilla în vârstă de 17 ani
a sugerat numele de Antu, Kueyen, Melipal și Yepun
- însemnând Soare, Lună, Crucea Sudică și Venus în limba Mapuche.
Implicarea elevilor și studenților precum Jorssy este importantă.
Aici intervin activitățile educaționale ESO,
precum exercițiile pentru elevi și cursurile susținute în școli.
În 2004, când planeta Venus a trecut peste discul Soarelui,
a fost elaborat un program special pentru studenții și profesorii europeni.
Iar în 2009, cu ocazia Anului Internațional al Astronomiei,
ESO a intrat în contact cu milioane de elevi și studenți din toate colțurile lumii.
Nu de alta, dar copii de azi vor fi astronomii de mâine.
În ceea ce privește oferta, nimic nu întrece Universul însuși.
Astronomia este o știință vizuală.
Imaginile cu galaxii, aglomerări de stele și incubatoare stelare ne înfierbântă imaginația.
Atunci când nu sunt folosite în scopuri științifice,
telescoapele ESO sunt folosite pentru Programul Cosmic Gems
— prin fotografii cu scop educativ și de popularizare.
Până la urmă, o imagine spune mai mult decât o mie de cuvinte.
Publicul larg poate chiar să ia parte la crearea acestor imagini nemaipomenite
prin intermediul competițiilor de Căutare a Comorilor Ascunse.
Entuziastul astronom rus Igor Chekalin a câștigat competiția în 2010.
Fotografiile sale minunate au la bază informații științifice concrete.
Prin intermediul statelor membre, industriei și universităților,
prin cooperarea lor la toate nivelurile posibile,
ESO a devenit una dintre cele mai de succes organizații astronomice din lume
Iar prin angajarea publicului larg, și tu ești invitat să i te alături în aventura cunoașterii.
Universul este și al tău și merită să fie descoperit.
Captarea luminii
De jumătate de secol,
Observatorul European din Emisfera Sudică a arătat lumii splendorile Universului.
Ploaie de stele căzând pe Pământ.
Telescoapele gigantice surprind fotonii cosmici
și îi captează cu ajutorul camerelor pentru imagini astronomice și spectrografelor de ultimă generație.
Imaginile astronomice din zielele noastre sunt foarte diferite de cele din anii 1960.
Atunci când ESO și-a început activitatea, în 1962,
astronomii foloseau plăci fotografice mari din sticlă
nu foarte sensibile, nici foarte precise și extrem de greu de mânuit.
Ce diferență față de detectoarele electronice din zilele noastre!
Acestea reușesc să surprindă aproape fiecare foton în parte.
Imaginile sunt disponibile instantaneu.
Și ceea ce e și mai important,
ele pot fi procesate și analizate cu programele unui computer.
Astronomia a devenit cu adevărat o știință digitală.
Telescoapele ESO utilizează unele din cele mai mari
și mai sensibile detectoare din lume.
Camera VISTA are 16astfel de detectori, însumând un total de 67 de milioane de pixeli.
Acest instrument imens surprinde radiația în infraroșu provenită din norii de praf cosmic,
stelele nou-născute
și galaxiile îndepărtate.
Heliul lichid menține detectorul la minus 269 de grade.
VISTA face un inventar al stelelor cerului sudic
întocmai ca un explorator care studiază un continent necunoscut.
Telescopul VLT Survey, este o altă mașinărie construită pentru a face descoperiri,
dar aceasta funcționează la lunigimi de undă vizibile.
Camera sa, numită OmegaCAM, este și mai mare.
32 detectori CCD (Charge Coupled Device) produc imagini spectaculoase
care însumează 268 de milioane de pixeli.
Imaginea obținută conține un câmp stelar de 1 grad pătrat
— de patru ori mai mare decât Luna plină.
OmegaCAM generează 50 de gigabiți de informație în fiecare noapte.
Aceștia sunt gigabiți minunați de informație.
Telescoapele de monitorizare, precum VISTA și VST,
scormonesc cerul în căutarea unor corpuri cerești rare și interesante.
Astronomii utilizează în acest sens capacitatea VLT-ului
pentru a studia astfel de obiecte până în cele mai mici detalii.
Fiecare din cele 4 telescoape VLT
își are propriul set de instrumente unice,
care au la rândul lor o serie de particularități ce le fac unice.
În lipsa acestor instrumente, ochiul gigantic al ESO ar fi, ei bine, orb.
Instrumentele au nume ciudate ca ISAAC, FLAMES (FLĂCĂRI), HAWK-I (ȘOIM 1) și SINFONI.
Mașinării gigantice high-tech, fiecare de mărimea unui autoturism.
Care este
acela de a înregistra fotonii cosmici și de a recupera orice urmă de informație.
Toate instrumentele sunt unice, dar unele sunt speciale față de altele.
Spre exemplu, NACO și SINFONI utilizează sistemul de optică adaptivă al VLT.
Laserele produc stele artificiale
ceea ce-i ajută pe astronomi să corecteze turbulența atmosferică.
Imaginile NACO sunt atât de precise de parcă ar fi făcute din spațiul cosmic.
Și mai sunt și MIDI și AMBER, două instrumente interferometrice.
Aici, undele luminoase a două sau mai multe telescoape se unesc
dând impresia că ar fi capturate de către o unică oglindă gigantică.
Rezultatul:
cele mai clare imagini pe care ți le poți imagina.
Dar astronomia nu se referă doar la imagini.
Dacă ești în căutare de detalii,
Trebuie să diseci lumina stelelor și să-i studiezi compoziția.
Spectroscopia este una dintre cele mai puternice unelte ale astronomiei.
Nu e de mirare că ESO se mândrește cu unul dintre cele mai avansate spectrografe,
este vorba despre puternicul X-Shooter.
Imaginile sunt mult mai frumoase, însă spectrele dezvăluie și mai multă informație.
Compoziția.
Mișcarea.
Vârsta.
Atmosferele exoplanetelor care orbitează în jurul stelelor îndepărtate.
Sau galaxii abia născute la marginea universului vizibil.
Fără spectroscopie, am fi doar niște exploratori care admiră o priveliște frumoasă.
Cu ajutorul spectroscopiei,
învățăm despre topografia priveliștilor, geologia, evoluția și compoziția lor.
Și mai este un lucru.
În ciuda frumuseții liniștitoare, Universul este un spațiu violent.
Corpurile se ciocnesc în noapte,
iar astronomii vor să surprindă fiecare eveniment.
Stele masive și modul lor de viață în titanicele explozii ale supernovelor.
Unele detonări cosmice sunt atât de puternice
încât pur și simplu pun în umbră galaxiile mamă,
inundând spațiul intergalactic cu raze gama invizibile de mare energie.
Telescoapele robotice mici reacționează la alertele automate transmise de sateliți.
În câteva secunde, ele se plasează pe poziție pentru a studia efectele acestor explozii.
Alte telescoape robotice se focalizează asupra unor evenimente mai puțin dramatice,
așa cum sunt planetele îndepărtate care trec prin fața stelelor-mamă.
Cosmosul se află într-o continuă mișcare.
ESO încearcă să nu rateze nici măcar o bătaie de inimă.
Cosmologia reprezintă studiul Universului ca întreg,
structura, evoluția și originea acestuia.
În acest domeniu, este esențial să surprinzi cât mai multă lumină posibil.
Aceste galaxii sunt atât de îndepărtate încât numai o mână de fotoni mai ajung pe Pământ.
Dar acești fotoni dețin indicii cu privire la trecutul cosmic.
Ei au traversat Universul în miliarde de ani
și pot oferi o imagine a zilelor de început ale Universului.
Tocmai de aceea, avem nevoie de telescoape mari și de detectoare din ce în ce mai sensibile.
În ultimii 50 de ani,
telescoapele ESO au dezvăluit unele dintre cele mai îndepărtate galaxii și quasari
observate vreodată.
Au ajutat chiar la descoperirea modului de distribuție a materiei negre,
al cărei secret încă nu a fost dezvăluit.
Cine știe ce ne rezervă următorii 50 de ani?
În căutarea vieții
Te-ai întrebat vreodată dacă există forme de viață în Univers?
Planete locuite care orbitează în jurul stelelor îndepărtate?
Astronomii s-au întrebat – secole de-a rândul.
La urma urmei, cu atâtea galaxii, fiecare cu atât de multe stele,
cum ar putea Pământul să fie unic?
În anul 1995, astronomii elvețieni, Michael Mayor și Didler Queloz,
au descoperit o planetă extrasolară care se învârtea în jurul unei stele normale.
De atunci și până azi, vânătorii de planete au găsit o mulțime de lumi extraterestre.
Mici și mari, calde și reci, cu fel de fel de orbite.
Acum suntem pe punctul de a descoperi surorile gemene ale Pământului.
Iar pe viitor: o planetă cu viață – Sfântul Graal al astrobiologilor.
Observatorul European din Emisfera Sudică joacă un rol important
în căutarea exoplanetelor.
Echipa lui Michael Mayor a găsit sute de exoplanete pe cerul de la Cerro La Silla,
Prima platformă chiliană ESO.
Aici se află spectrograful CORALIE,
montată pe telescopul elvețian Leonhard Euler.
Acesta măsoară ușoarele vibrații ale stelelor cauzate de gravitația planetelor care le orbitează.
Venerabilul telescop ESO de 3,6 metri diametru vânează și el exoplanete.
Spectrograful HARPS este cel mai precis din lume.
Până acum a descoperit peste 150 de planete.
Trofeul său cel mai mare:
un sistem extrem de populat care conține între 5 și 7 lumi extraterestre.
Mai există și alte moduri de a găsi exoplanete.
În 2006, telescopul danez de 1,5 metri a ajutat la descoperirea unei planete îndepărtate
care este aproape de 5 ori mai mare decât Pământul.
Care să fie secretul? Microlentilele gravitaționale.
Planeta și steaua-mamă trec prin fața unei stele mai luminoase din fundal,
amplificându-i imaginea
și, în unele cazuri, poți chiar să surprinzi exoplanete cu aparatul de fotografiat.
În 2004, NACO, camera cu sistem optic adaptiv de la VLT,
a captat prima imagine a unei exoplanete.
Punctul roșu din această imagine este o planetă gigantică ce orbitează în jurul unei stele pitice maro.
În 2010, NACO a mai făcut un pas înainte.
Această stea este la 130 de ani-lumină depărtare față de Pământ.
Este mai tânără și mai luminoasă decât Soarele, cu 4 planete care rotesc în jurul său pe orbite ample.
Ochiul de vultur al NACO a făcut posibilă măsurarea luminii planetei
— un planetă gigantă de gaz, de 10 ori mai masivă decât Jupiter.
În ciuda luminii foarte puternice a stelei-mamă,
lumina slabă a planetei poate fi analizată spectral
pentru a afla amănunte legate de atmosfera sa.
Astăzi, multe dintre exoplanete sunt descoperite atunci când tranzitează steaua-mamă.
Dacă surprindem o planetă pe orbită,
o vom vedea apoi trecând ciclic prin fața stelei sale.
Astfel, sclipirile regulate ale unei stele
trădează existența unei planete care o orbitează.
Telescopul TRAPPIST din La Silla va ajuta la căutarea unor astfel de tranzite greu de sesizat.
Între timp,
VLT s-a ocupat cu studiul amănunțit al unei planete aflate în tranzit.
Faceți cunoștință cu GJ1214b, un super-Pământ, o planetă de 2,6 de ori mai mare decât planeta noastră.
În timpul tranzitului, atmosfera planetei absoarbe parțial lumina stelei-mame.
Spectrograful sensibil FORS al ESO a descoperit că GJ1214b
ar putea fi un fel de saună fierbinte și aburindă.
Giganții de gaz și saunele cosmice sunt neprielnice vieții.
Dar vânătoarea nu s-a terminat.
În curând, noul instrument SPHERE va fi instalat pe VLT.
SPHERE va fi capabil să depisteze planete slab luminate prin fierbințeala stelelor-gazdă.
În 2016, spectrograful ESPRESSO va ajunge la VLT
și va pune în umbră instrumentul utilizat azi, HARPS.
Odată terminat, Extremely Large Telescope al ESO,
va găsi, probabil, urmele unor biosfere extra-terestre.
Pe Pământ, viața este luxuriantă.
În nord, Chile e plin de condori, vicuñas, vizcachas și cactuși gigantici.
Până și pământul arid din deșertul Atacama colcăie de microbi rezistenți.
Am găsit în spațiul interstelar cărămizile cu care a fost construită viața.
Am văzut că există o multitudine de planete.
Cu miliarde de ani în urmă, cometele au adus apă și molecule organice pe Pământ.
De ce n-ar fi posibil ca acest lucru să se întâmple și în altă parte?
Sau suntem singuri în Univers?
Aceasta este cea mai importantă întrebare a omenirii.
Iar răspunsul este aproape descoperit.
Construcție la scară mare
Astronomia este o știință grandioasă.
Universul este vast,
iar explorarea cosmosului necesită intrumente uriașe.
Acesta este telescopul Hale de 5 metri diametru, de pe Muntele Palomar.
Atunci când Observatorul European de Sud a fost înființat, în urmă cu 50 de ani,
a fost cel mai mare telescop din lume.
Complexul Very Large Telescope al ESO de pe Cerro Paranal este acum cel mai mare.
Având statutul de cel mai puternic observator din istorie,
el a revelat toate minunățiile Universului în care trăim.
Dar astronomii și-au îndreptat atenția asupra unor instrumente cu mult mai mari.
Iar ESO le îndeplinește visele.
San Pedro de Atacama.
Ascunsă printre priveliști care îți taie respirația și minunății ale naturii,
acest oraș pitoresc este tărâmul indigenilor Atacameños
precum și al drumeților temerari,
dar și al astronomilor și tehnicienilor ESO.
Nu departe de San Pedro, ia naștere prima mașinărie de vis a ESO.
Aceasta este cunoscută sub numele de ALMA – Atacama Large Millimeter/submillimeter Array.
ALMA este un proiect comun al Europei, Americii de Nord și Asiei de Est.
Acesta functionează ca o lentilă gigantică focalizantă.
Foarte aproape una de alta, cele 66 de antene oferă o priveliște extrem de amplă.
Distanțate, antele descoperă detalii mult mai fine din regiuni mai mici de pe cer.
La lungimi de undă submilimetrice, ALMA vede Universul într-o altă lumină.
Dar ce va scoate la lumină?
Nașterea celor dintâi galaxii din Univers, formate imediat după Big Bang.
Nori reci și prăfuiți de gaz molecular
— incubatoarele stelare unde iau naștere noi sori și noi planete.
Și: chimia cosmosului.
ALMA va depista moleculele organice – cărămizile vieții.
Construcția antenelor ALMA este în plin avânt.
Doi transportatori gigantici, numiți Otto și Lore,
duc antenele care sunt gata de utilizare către platoul Chajnantor.
La 5 000 de metri deasupra nivelului mării,
se obține o priveliște de neegalat a Universului în domeniul microundelor.
În timp ce ALMA este aproape gata de dat în folosință,
pentru următoarea mașinărie de vis a ESO mai e nevoie de timp.
Vedeți muntele de acolo?
Acesta este Cerro Armazones.
Nu departe de Paranal,
va fi casa celor mai mari telescoape din întreaga istorie a omenirii.
Faceți cunoștință cu European Extremely Large Telescope (E-ELT).
Cel mai mare ochi deschis către cer din lume.
Ce va fi dotat cu o oglindă de aproape 50 de metri în diametru,
E-ELT va pune în umbră toate telescoapele care l-au precedat.
Aproape 800 de segmente de oglindă sunt controlate de computer.
Sisteme optice deosebit de complexe oferă cele mai clare imagini posibile.
O cupolă la fel de înaltă ca o turlă de biserică.
E-Elt este o punere în practică a tot ce este la superlativ.
Dar minunea reală, deisgur, este în Universul de afară.
E-ELT va observa planetele care orbitează în jurul altor stele.
Spectrografele vor măsura atmosfera acelor lumi extraterestre.
în cautare de amprente ale vieții.
Mai departe, E-ELT va studia stele individuale din alte galaxii.
Este ca și cum i-am întâlni pe locuitorii orașelor vecine pentru prima dată.
Funcționând ca o mașinărie cosmică a timpului,
telescopul gigantic ne permite să ne întoarcem cu miliarde de ani în urmă,
pentru a vedea cum a început totul.
Iar asta va rezolva și enigma Universului în expansiune
— faptul de neînțeles că galaxiile se îndepărtează una de cealaltă
la viteze din ce în ce mai mari.
Astronomia este o știință la scară mare și este o știință a marilor mistere.
Există viață dincolo de Pământ?
Care este originea Universului?
Noul telescop extrem de mare al ESO ne va sprijini în această aventură a cunoașterii.
Încă nu am ajuns acolo, dar nici nu va dura foarte mult pănă vom ajunge.
Și ce mai urmează?
Ei bine, nimeni nu știe asta.
Dar ESO este gata de aventură.